П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 квітня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/2573/19	

                                                                                                                              Головуючий першої інстанції Птичкіна В.В.
                                                                                                Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Миколаїв
                                                                                                          Повний текст судового рішення складений 31.10.2019р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, третя особа фермерське господарство «Ужакін» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:

20.08.2019р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, третя особа фермерське господарство (надалі - ФГ) «Ужакін» про визнання протиправними дій щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства із земель  державної власності, які знаходяться в постійному  користуванні ОСОБА_1 - голови ФГ «Ужакін» в межах території Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області; зобов`язання видати дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерськогогосподарства із земель  державної власності, які знаходяться в постійному  користуванні ОСОБА_1 - голови ФГ «Ужакін» в межах території Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.10.2019р. позов задоволений.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є членами ФГ «Ужакін». /а.с.44-49/
ОСОБА_1 на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 50га, яка розташована на території Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом серії II-МК №009486, та обробляється ФГ «Ужакін». /а.с.50/
Заявою від 28.05.2019р. ОСОБА_1 надано згоду на безоплатну передачу у власність для ведення фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю) - 9,47 умовних кадастрових гектари, визначеної для членів сільськогосподарського підприємства, розташованого на території Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області земельної ділянки площею 50га (кадастровий номер 4821783000:01:000:0308), що знаходиться в постійному користуванні згідно з державним актом на право постійного користування землею серія II-МК №009486, зареєстрованого в Книзі записів державних атів на право постійного користування землею за №484 від 03.12.2001р., членами господарства: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 /а.с.42/
19.06.2019р., ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з заявами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства, у розмірі 9,47 умовних кадастрових га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка згідно з державним актом на право постійного користування землею серія II-МК №009486, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №484 від 03.12.2001р. для ведення селянського (фермерського) господарства (кадастровий номер 4821783000:01:000:0308) в межах території Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. /а.с.13-17/          
Листами Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.07.2019р. №№У-5803/0-2979/0/20-19-СГ; У-5798/0-2980/0/20-19-СГ; У-5800/0-2987/0/20-19-СГ; 3-5795/0-2985/0/20-19-СГ; У-5794/0-2983/0/20-19-СГ повідомлено ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що земельна ділянка не входить до затвердженого переліку земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації на території Миколаївської області в ІІІ кварталі поточного року. /а.с.35/
Не погоджуючись з діями відповідача щодо не надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, позивачі звернулися до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (надалі - ЗК України) та Законом України «Про землеустрій».
Відповідно до п.«б» ч.1 ст.81 ЗК України  громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Відповідно до ч.ч.1, 2, ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному     ч.1 ст.128   цього Кодексу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
При цьому, з огляду на зміст пп. «в» ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частиною 2 ст.31 ЗК України громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Крім того, згідно ч.1 ст.32 ЗК України громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.
Вищезазначені норми ЗК України кореспондуються з ч.ч.1, 2 ст.13 Закону України «Про фермерське господарство».
Тобто, безпідставними є доводи апелянта про можливість передачі земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства члену фермерського господарства за умови наявності у нього права постійного користування на неї, оскільки  ч.2 ст.31 ЗК України та ч.1 ст.13 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено інше.
Згідно ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.
Як вбачається з довідки відділу у Веселинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.05.2019р. №61/138-19 розмір середньої частки (паю) по колишньому КСП «Новосвітлівське» Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області складає 9,47 умовних кадастрових гектари та вартістю 27935,67грн. /а.с.43/
Таким чином, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як громадяни України мають право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - не більше 9,47 умовних кадастрових гектари, за умови, що такого права вони не використали раніше.
Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Частиною 6 ст.118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Приписами абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.
Правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016р. №333 (надалі - Положення №333).
Пунктом 8 Положення №333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.
Отже, за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ.
Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.
В межах цього адміністративного спору позивачі звернулися до відповідача із відповідними заявами, за наслідками розгляду яких суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній протиправно направив позивачам відповіді у формі листа. 
Колегія суддів зазначає, що відсутність належним чином оформлених рішень Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його наданні у формі наказу, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.09.2019р. у справі №815/6094/17; від 12.12.2019р. у справі №804/1760/17.
Отже, листи від 17.07.2019р. №№У-5803/0-2979/0/20-19-СГ; У-5798/0-2980/0/20-19-СГ; У-5800/0-2987/0/20-19-СГ; 3-5795/0-2985/0/20-19-СГ; У-5794/0-2983/0/20-19-СГ, якими Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області зазначено про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не можуть сприйматися судом як належна відмова у наданні такого дозволу, оскільки питання вирішене не у встановленому законом порядку, а тому відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо визнання протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, що полягала у неприйнятті рішення за заявами позивачів від 19.06.2019р. щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою.
Так, підставою відмови позивачам у наданні дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства із земель  державної власності, які знаходяться в постійному  користуванні ОСОБА_1 - голови ФГ «Ужакін» в межах території Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області слугувало те, що на графічних матеріалах визначено земельний масив, а не бажане місце розташування земельної ділянки орієнтовною площею 9,47 умовних кадастрових гектари. /а.с.18-22/
Згідно з положеннями ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що  ЗК України  визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 
При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень  ст.118 ЗК України.
Як вбачається з заяв позивачів від 19.06.2019р. про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, до них були додані наступні документи: копії паспортів та ідентифікаційних номерів, витяги з публічної кадастрової карти, заява-згода користувача земельної ділянки, копія державного акта на право постійного користування землею серія II-МК №009486; копія Статуту ФГ «Ужакін», витяг з Єдиного державного реєстру юридичних реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, довідка Відділу у Веселинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві. /а.с.13-17/
Разом з тим, згідно доданих до вищезазначених заяв графічних матеріалів, а саме витягів з публічної кадастрової карти, позивачами зазначено не земельний масив як стверджує суб`єкт владних повноважень, а земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства за кадастровим номером 4821783000:01:000:0308, що перебуває у постійному користуванні голови ФГ «Ужакін» - ОСОБА_1 на підставі державного акта на право постійного користування землею серія II-МК №009486, зареєстрованого в Книзі записів державних атів на право постійного користування землею за №484 від 03.12.2001р. /а.с.37-41/
Згідно ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Однак, заявою від 28.05.2019р. ОСОБА_1 надано згоду на безоплатну передачу у власність для ведення фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю) - 9,47 умовним кадастрових гектарів, визначеної для членів сільськогосподарського підприємства, розташованого на території Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області земельної ділянки площею 50 га (кадастровий номер 4821783000:01:000:0308),  що знаходиться в постійному користуванні згідно з державним актом на право постійного користування землею серія II-МК №009486, зареєстрованого в Книзі записів державних атів на право постійного користування землею за №484 від 03.12.2001р., членами господарства: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 /а.с.42/
Крім того, вищезазначена заява надавалася суб`єкту владних повноважень.
На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що оскільки позивачами, з урахуванням вищезазначених норм  ЗК України, подано відповідні документи, тому у відповідача не було правомірних підстав відхиляти клопотання про надання дозволу щодо відведення земельної ділянки.

З приводу доводів апелянта про втручання судом першої інстанції в його дискреційні повноваження, колегія суддів зазначає наступне.
Так, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору  ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Тому, є безпідставними доводи відповідача, що зобов`язання повторно розглянути заяву шляхом надання дозволу на розробку проекту землеустрою є втручанням в його дискреційні повноваження та виключну компетенцію з наступних підстав.
Згідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання відмови у його наданні, регламентовано ч.6 ст.118 ЗК України.
Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.          
В даному випадку не є втручанням суду у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивачів, оскільки позивачі зверталися до відповідача з питанням щодо надання дозволів на розроблення проекту землеустрою, проте відповідач протиправно надав їм формальну відмову оформлену не у спосіб передбачений законом.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №825/602/17, від 26.02.2019р. у справі №802/721/18-а та від 05.03.2019р. у справі №2040/6320/18.
Отже, суд першої інстанції правомірно зобов`язав Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати позивачам дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства площею 9,47 умовних кадастрових гектари за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності (кадастровий номер 4821783000:01:000:0308), які згідно з державним актом на право постійного користування землею серія II-МК №009486, перебувають у постійному користуванні ОСОБА_1 та розташовані на території Новосвітлівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

15.01.2020р. до апеляційного суду апелянт подав клопотання про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.
Згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Законом України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з Законом України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір сплачується в розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. 
Отже, відповідно до Закону України «Про судовий збір» апелянт повинен був сплатити судовий збір у розмірі 5763грн., однак платіжним дорученням Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 23.12.2019р. №2327 сплачено 13831,21грн. /а.с.123/
Таким чином, колегія суддів, на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», вважає за необхідне повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Миколаївській області судовий збір, внесений в більшому розмірі, ніж встановлено законом, у саме у розмірі 8068,21грн., згідно платіжного доручення від 23.12.2019р. №2327.
На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
Повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 39825404) судовий збір у розмірі 8068,21грн., згідно платіжного доручення від 23.12.2019р. №2327.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Крусян А.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Яковлєв О.В.