Дата документу 14.04.2020 Справа № 333/3743/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/3743/18  Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
 
провадження № 22-ц/807/814/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 
                                         
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,
В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_2  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2013р. по справі № 333/6273/13-ц її позовні вимоги до ОСОБА_1 , третя особа: «СК «АХА Страхування» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, були задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 6779, 67 грн., в тому числі, вартість проведеної експертної оцінки скутера у розмірі 500 грн., вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику скутера, у розмірі 5840,94 грн. і витрати, пов`язані з лікуванням неповнолітнього ОСОБА_3 , у розмірі 448, 73 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на її користь на відшкодування моральної шкоди 5000 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 850 грн. 

Вона звернулась до Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріж-жя ГТУЮ у Запорізькій області, у зв`язку з чим 24.01.2014р. було відкрито виконавче провадження № 41657435. Але ОСОБА_1 до теперішнього часу - дня звернення до суду з цим позовом 25.06.2018р. ніяких коштів добровільно не сплатив, та в примусовому порядку в межах виконавчого провадження коштів за виконавчим листом стягнуто з боржника на її користь не було. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд у відповідності до положень ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача на її користь за період з 26.11.2013р. по 25.06.2018р. втрати від інфляції у сумі 17 707,97 грн., 3 % річних у сумі 1736 грн., а всього 19 443,97 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2019 
року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 17647,42 гривень та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 1725 гривень.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано, хоча остання отримала копію апеляційної скарги 20.02.2020р., про що свідчить зворотне поштове повідомлення, але це не є перешкодою для апеляційного розгляду справи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Судом встановлено, що заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа СК «АХА Страхування», про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, були задоволені частково: стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 6779,67 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 850 грн.

Починаючи з 11.06.2013 року і по час звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом 20.07.2018р. ОСОБА_1 грошової суми у будь-якому розмірі добровільно їй не сплатив, та у примусовому порядку через органи ДВС жодних коштів стягнуто не було.

Оскільки відповідач грошове зобов`язання не виконав, то у позивача виникло право на застосування відповідальності у вигляді інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Суд вказував, що відповідач за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2013р. повинен відшкодувати позивачу матеріальну шкоду у розмірі 6779,67 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 850 грн., а всього 12 629,67 грн., та має таку заборгованість з часу набрання вказаним рішенням суду законної сили - 06.12.2013 року.
Згідно з положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Перевіривши розрахунок позивача, суд визначив, що сума трьох відсотків річних за період з 06.12.2013 по 25.06.2018 становить 1 725 грн. із розрахунку 3 % річних за кожний день прострочення; втрати від інфляції за цей період становлять 17647,42 грн. з урахуванням індексів інфляції за вказаний період. Та ухваленим судом заочним рішення були стягнуті визначені суми з відповідача на користь позивача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2019р. залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 26.02.2019р.
В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що судом порушені норми процесуального права, оскільки суд розглянув справу у його відсутності, в той час як він не був повідомлений про її розгляд.
Також вказує, що суд безпідставно визнав, що ним не було виконано рішення суду щодо сплати позивачу стягнутої судом заборгованості, яку він погасив повністю 20.07.2018р., а тому у суду не було підстав для покладення на нього передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності. Зазначає, що позивач навмисно зволікала із вимогами про стягнення інфляційних збитків та 3 % річних задля збільшення цих суми. Крім того, просить застосувати строк позовної давності до заявлених вимог, зазначаючи, що для неустойки законом визначено річний строк позовної давності, який, на його думку, сплив, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. 

Перевіривши вказані доводи скарги, колегія дійшла наступних висновків.

Частиною 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

 В пункті 2 частини 7 статті 128 ЦПК України визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
 Відповідно до ч. 8 вказаної норми днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У цій справі позивач зазначила місцем проживання відповідача ОСОБА_1 адресу: АДРЕСА_1 .

Судом було перевірено зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 та встановлено, що він є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 24).
Саме за адресою встановленого місця реєстрації, як це передбачено ст.. 128 ЦПК України, суд направляв відповідачу судові повістки, які повернулись без вручення із зазначенням працівником пошти «за закінченням терміну зберігання» ( а.с. 40-41).

Між тим, зазначення у поштовому відправленні із вкладеною судовою повісткою такого формулювання не відноситься до випадків, які відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України свідчать про вручення судової повістки учаснику справи.

Натомість, суд навіть не намагався надіслати судову повістку за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, але, як з`ясувалось в подальшому, саме за цією адресою фактично мешкає відповідач ОСОБА_1 . 

Отже, відповідач не був належним чином повідомлений про судові засідання у цій справі, які проводились судом за його відсутності.

Ці обставини визнав суд першої інстанції при розгляді заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, зазначивши в ухвалі від 01.11.2019р., що в матеріалах справи відсутні підтвердження про вручення відповідачу повістки на 26.02.2019р., у якому ухвалено заочне рішення ( а.с. 75).
Відповідно до п. 3 ч. 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що суд відкрив у цій справі загальне позовне провадження із викликом учасників в судове засідання ( а.с. 36), а тому мав дотримуватись вимог щодо їх належного повідомлення про судові засідання, та не міг його проводити у разі неотримання відповідачем судової повістки про виклик з підстав «закінчення терміну зберігання». 
У зв`язку з цим, колегія вбачає підстави, передбачені п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, для скасування оскаржуваного заочного рішення.

При цьому, колегія враховує, що відповідач не оспорює встановлені судом обставини щодо наявності судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 грошової суми у загальному розмірі 12 629,67 грн., наявності виконавчого провадження № 41657435 з виконання цього рішення, яке перебувало на виконання у Комунарському ВДВС.
Вбачається, що постановою державного виконавця Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Лаврової К.А. від 31.08.2018р. виконавче провадження № 41657435 закінчено у зв"язку з фактичним виконанням рішення згідно з виконавчим документом ( а.с. 68). 
З довідки цієї виконавчої служби вбачається, що станом на 26.06.2018р. сума боргу боржником сплачена не була, та лише 20.07.2018р. на депозитний рахунок відділу від ОСОБА_1. надійшли грошові кошти у сумі 14 143,64 грн., за рахунок яких погашено повністю весь борг за виконавчим документом перед ОСОБА_2 як стягувачем ( а.с. 19). 

Отже, рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у загальній сумі 12 629,67 грн. набрало законної сили 06.12.2013р., а тому з цієї дати мало виконуватись відповідачем як боржником, але виконано фактично лише 20.07.2018р. одним платежем в повному обсязі шляхом надходження на депозитний рахунок відділу ДВС. 
З дати реєстрації позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що позивач звернулась із позовом про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних ще 20.07.2018р., а не у 2019р. як помилково вважає відповідач в апеляційній скарзі. 

До того ж, відповідач помилково вважає, що позивач не мала права звертатись з таким позовом, оскільки на цей час борг був вже погашений. Колегія наголошує на тому, що таке право в неї виникло з 06.12.2013р. та не припинилось здійсненим платежем, яким було погашено борг, щодо періоду, який передував даті сплати грошових коштів - 20.07.2018р. 
До вказаних висновків колегія дійшла з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові ВП ВС від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, згідно з якою з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у ст. 625 ЦК, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

            З урахуванням цієї правової позиції колегія вирішує і заяву відповідача про застосування строку позовної давності, яку останній може подати на стадії апеляційного провадження, а апеляційний суд має її прийняти до уваги, оскільки відповідач не брав участь у суді першої інстанції через неналежне повідомлення про розгляд справи.

Так, з позовом до суду позивач звернулась 20.07.2018р., а тому має право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за останні 3 роки, що передують даті подачі позову, тобто за період з 20.07.2015р. по 25.06.2018р. (дату, по яку здійснено розрахунок і заявлено вимоги), а решта періоду з 26.11.2013р. по 20.07.2015р. знаходиться поза межами строку позовної давності, а тому заявлені за цей період суми стягненню не підлягають.

Розрахунок 3 % річних за період з 20.07.2015р. по 25.06.2018р., в якому міститься 1072 дні, тому сума до стягнення становить: 12629 грн. х 3 : 100 : 365 х 1072 = 1 112,74 грн.

Розрахунок інфляційних втрат за період з 20.07.2015р. по 25.06.2018р.: 1) сукупний індекс інфляції за цей період становить: 0,99 х 0,992 х 1,023 х 0,987 х 1,02 х 1,007 х 1,009 х 0,996 х 1,01 х 1,035 х 1,001 х 0,998 х 0,999 х 0,997 х 1,018 х 1,028 х 1,018 х 1,009 х 1,011 х 1,01 х 1,018 х1,009 х 1,013 х 1,016 х 1,002 х0,999 х 1,02 х 1,012 х 1,009 х 1,01 х 1,015 х1,009 х 1,011 х 1,008 х 1 = 1,3339; 2) сума боргу з урахуванням інфляції: 12 629 х 1,3339 = 16 845,83 грн.; 3) інфляційні втрати: 16845,83 - 12 629 = 4 216,83 грн. 

Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача за період, що вкладається в межі позовної давності, становить сума 3 % річних у розмірі 1 112,74 грн. та інфляційні втрати у сумі 4 216,83 грн.

Зважаючи на встановлені в ході апеляційного розгляду обставини, колегія визнає частково обґрунтованою апеляційну скаргу, а тому рішення суду у відповідності до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Приймаючи нову постанову про часткове задоволення позову, колегія вирішує питання у відповідності до вимог ст.. 141 ЦПК України про розподіл судових витрат у справі. 
Позивачем заявлено вимоги на суму 19443,97 грн., за подання позову сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн. ( а.с. 34), а позов задоволено на суму 5 329,57 грн., тому їй до компенсації за рахунок відповідача належить сума судового збору: 5 329,57 х 704,80 : 19 443,97 = 193,18 грн.
Відповідачем сплачено за подання заяви про перегляд заочного рішення судовий збір в сумі 384,20 грн. ( а.с. 61), за подання апеляційної скарги - 1057,20 ( а.с. 81), а всього - 1 441,4 грн. Відмовлено в задоволенні позову на суму 14 114,40 грн., тому йому до компенсації за рахунок позивача належить: 14 114,40 х 1441,4 : 19443,97 =1 046,31 грн. 

Взаємозарахуванням належних сторонам сум судового збору вираховується на користь відповідача сума до компенсації позивачем: 1046,31 - 193,18 = 853,13 грн.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ (далі - Закон № 540-ІХ).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-ІХ під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 384, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів. витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2019 року у цій справі скасувати.
Прийняти постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_2 . 

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 за період з 20.07.2015р. по 25.06.2018рсуму інфляційних втрат у розмірі 4 216 (чотири тисячі двісті шістнадцять) гривень 83 копійки, 3 % річних у сумі 1 112 (одна тисяча сто дванадцять) гривень 74 копійки, а всього - 5 329 (п`ять тисяч триста двадцять дев`ять) гривень 57 копійок.
В решті позову відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 853 (вісімсот п`ятдесят три) гривні 13 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Постанови прийнята, складена та підписана 14 квітня 2020 року.

Головуючий:                                                 

Судді: