ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3197/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 березня 2020 року                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
    
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України, в якому просив:
-           визнати протиправними дії Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України в частині не виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2014-2018 роки; 
-          зобов`язати Головний центр зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 70 невикористаних   днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2014-2018 роки.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно не нарахована та не виплачена позивачу грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2014 по 2018 роки.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 позов задоволено повністю.
Визнано протиправними дії Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України в частині не виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2014-2018 роки.
Зобов`язано Головний центр зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 70 невикористаних   днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2014-2018 роки.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головний центр зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1    ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 26.02.2015 (а.с. 18).
Згідно витягу із наказу начальника 130 головного центру автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України від 12.06.2018 № 180-ОС, ОСОБА_1 наказом голови Державної прикордонної служби (по особовому складу) від 04.06.2018 № 492-ОС - звільнено у запас за пунктом «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення (а.с. 13).
За період проходження служби, позивачу не надавалась додаткова оплачувана відпустка, як учаснику бойових дій, грошова компенсація за вказану відпустку при звільненні не виплачувалась.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Доводи апеляційної скарги:
-          враховуючи те, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено, у зв`язку з цим, апелянт зазначає, що додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалась учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є невикористаною;
-          позивач під час проходження служби не звертався до керівництва із заявою про надання вказаної відпустки;
-          апелянтом вказано на помилковість висновків суду першої інстанції про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані  дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2014 рік;
-          судом першої інстанції не було належним чином направлено позовні матеріали та ухвалу про відкриття провадження у справі, що позбавило відповідача на участь у процесі та надати відповідні пояснення та обгрунтування правової позиції. 
Зважаючи на вказане вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно з п. 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Згідно з абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до положень абзацу третього підпункту 3 пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №   1153/2008, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з пунктами 17 та 18 статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
У силу пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Отже, з настанням особливого періоду законом було визначено та обмежено види відпусток, які можуть надаватися військовослужбовцям в особливий період, серед яких додаткова відпустка, як учаснику бойових дій.
При цьому, колегія суддів зазначає, що визначення поняття особливого періоду наведене у   Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України».
Так, статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України «Про оборону України», визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надано визначення поняттям мобілізації та демобілізації.
Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
У свою чергу, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.
Однак, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не встановлено припинення виплати компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті), є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права, не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за                     № 745/32197 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, військовою частиною не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошових компенсацій за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в аналогічних правовідносинах сформований правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року, прийнятої за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18, що дозволяє віднести справу № 620/3146/19 до типових справ.
Так, в рішенні від 16 травня 2019 року по справі № 620/4218/18, Верховний Суд вказав ознаки типової справи:
- позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;
- відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;
- підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті 5, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
- предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
- відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України «Про відпустки», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
- позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Такий самий суб`єктний склад сторін та предмет спору і в даній справі.
Підсумовуючи, колегія суддів зауважує, що в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що, однак, не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки при звільненні зі служби.
Суд першої інстанції, дійшов до правильних висновків про необхідність задоволення позовних вимог, однак, помилково не врахував обставин позовної вимоги в частині нарахування/виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2014 рік. Колегія судді вважає, що позовні вимоги в цій частині, є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції, було досліджено, що позивач набув статус ветерана війни - учасника бойових дій 26.02.2015, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону від 22.10.1993 № 3551-XII передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Таким чином, позивач, як учасник бойових дій, під час проходження військової служби мав право на отримання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік. Разом з тим, колегія суддів зазначає, пункт 12 частини першої статті 12 Закону від 22.10.1993 № 3551-XII (в редакції, що була чинна до 06.06.2015) передбачав, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надається пільга щодо використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік.
Натомість, зміни в пункт 12 частини першої статті 12 З Закону від 22.10.1993 № 3551-XII, щодо надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік були внесенні Законом України від 14.05.2015        № 426-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни», який набрав чинності 06.06.2015.
Враховуючи те, що статус ветерана війни - учасника бойових дій позивач набув 26.02.2015, а також і те, що редакція Закону від 22.10.1993 № 3551-XII, чинна протягом 2014 року, не передбачала такого виду відпусток, як додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, право на додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів на рік із збереженням заробітної плати  позивач набув з 06.06.2015. У зв`язку з цим, позовні вимоги в частині грошової компенсації за додаткову відпустку учаснику бойових дій за 2014 рік є необґрунтованими та безпідставними, а тому, не підлягають задоволенню, на що, помилково не звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Доводи апелянта стосовно відсутності у державному бюджеті видатків для здійснення компенсації витрат на оплату додаткової відпустки учасникам бойових дій, колегією суддів оцінюються критично, оскільки, відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати не є саме по собі належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат, оскільки відповідачем не доведено, що у бюджеті відповідного рівня, з якого здійснюється відповідне фінансування, кошти на оплату додаткової відпустки учасникам бойових дій відсутні.
Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у частині неповідомлення належним чином сторони відповідача про відкриття провадження у справі, що вплинуло на неможливість надання відповідних пояснень по справі та доказів, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано термін для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.
Про відкриття провадження у справі, відповідач був повідомлений за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, (а.с. 24, 26), проте до суду першої інстанції повернувся конверт із зазначенням причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання», що, у відповідності до ч. 11 ст. 126 КАС України, вважається врученим належним чином.
Слід зазначити, що законодавець не покладає на суд обов`язку повторно надсилати ухвалу про відкриття провадження у справі в разі повернення листа з такою ухвалою у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Водночас, строк зберігання поштового відправлення дає можливість особі – суб`єкту владних повноважень, якій надійшло поштове відправлення вжити заходів для його отримання та ознайомлення з такою ухвалою. В цій частині тверджень апеляційна скарга необгрунтована. 
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є : 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги частково дають підстави для висновку про неповне дослідження обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи та порушено норми матеріального права, що призвели до помилкового вирішення справи в частині позовних вимог, а тому, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
 
                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправними дій Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України в частині не виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2014 рік та зобов`язання Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 70 невикористаних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2014-2018 роки.

Прийняти нову постанову в цій частині, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України в частині не виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки.

Зобов`язати Головний центр зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                                          О.М. Ганечко

Судді                                                                                                                         В.В. Кузьменко

                                                                                                              О.І. Шурко