ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5440/20 Справа № 201/9229/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

                                         ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
        ОСОБА_1 , 

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА: 

ОСОБА_1 у серпні 2019 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди /а.с. 3-4/.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в червні 2019 року поштар ПАТ “Укрпошта” приніс йому пенсію, хоча він не подавав до Пенсійного фонду України заяви про відмову від перерахування пенсії на його поточний рахунок АТ “Ощадбанк”. 11 червня 2019 року він подав заяву до ГУ ПФУ в якій просив надати інформацію щодо переведення виплати йому пенсії через поштове відділення зв`язку ПАТ “Укрпошта”. 12 червня 2019 року позивач подав до ГУ ПФУ скаргу з вимогою поновити йому виплати пенсії перерахуванням її на його поточний рахунок у ТВБВ №10003/0439. Він отримав від відповідача відповідь від 25 червня 2019 року щодо його звернень від 11 та 12 червня 2019 року. Зазначає, що наданий відповідачем лист від 25 червня 2019 року не містить інформації, яка ним запитувалась та не поновлено його право виплати пенсії шляхом перерахування її на його поточний рахунок. В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо надання йому інформації, зі скаргою від 15 липня 2019 року з вимогою поновити йому право на одержання інформації, яку він запитував у своїх заявах від 24 червня 2019 року та від 01 липня 2019 року, а також із заявою щодо отримання відповідей. Відповідачем позивачу надавались відповіді його заяви та скарги, про те не містили інформації, яка ним запитувалась. Вважає, що відповідачем порушено вимоги ст.ст. 18, 19 ЗУ “Про звернення громадян”. Також, вважає, що відповідач свавільно та самоправно, зневажаючи та порушуючи його права та законні інтереси припинило перерахування йому пенсії на його поточний рахунок. Позивач вважає, що вказаною бездіяльністю відповідач завдав йому моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного укладу життя, позивач змушений витрачати додатковий час на захист своїх прав, відмовитися від звичних зручностей, налагоджувати життя за поневірянь по судах, нести додаткові витрати для поновлення своїх порушених прав, що викликає у нього душевні страждання. По тексту позовної заяви позивач вказав, що моральну він бажає отримати грошима, а її розмір має бути визначений судом у грошовому виразі не менше як у 1 000 000,00 грн.
На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 18, 19, 20, 25 Закону України «Про звернення громадян», ст.ст. 5, 31 Закону України «Про інформацію», просить суд відшкодувати заподіяну неправомірними діями та бездіяльністю ГУ ПФУ моральну шкоду грошима у розмірі, визначеному судом на свій розсуд відповідно до норми ч. 3 ст. 23 ЦК України, з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі /а.с. 123, 126-130/.
Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та те, що рішення ухвалено без належного дослідження та врахування всіх обставин справи та доказів по справі (а.с. 140-142).
ГУ ПФУ в Дніпропетровській області своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалось.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів протиправності дій посадових осіб ГУ ПФУ у Дніпропетровській області та не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що 12 червня 2019 року позивач подав до ГУ ПФУ скаргу (вх. № 4537/П-09 від 12.06.2019 року) в якій просив повідомити йому причини за яких ПФУ у червні 2019 року не перерахувало його пенсію на його поточний рахунок у ТВБВ № 10003/0439 та з вимогою поновити йому виплату пенсії перерахуванням її на його поточний рахунок у ТВБВ №10003/0439 (а.с. 69).
На скаргу позивача листом ГУ ПФУ від 25.06.2019 р. (№ 4497/П-09, № 4537/П-09) надана відповідь (а.с. 5, 67-68) про те, що виплата пенсії позивачеві проводилась через банківську установу ПАТ «Державний ощадний банк України». 
Роз`яснено, що виплата пенсій та грошової допомоги одержувачам через поточні рахунки в банках регулюється Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою КМУ від 30.08.1999 № 1596. 
Пунктом 16 Порядку передбачено, якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунка більш як один рік, уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це відповідному органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач - подати нову заяву до органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення згідно з вимогами, визначеними в пункті 10 цього Порядку.
У разі невиконання одержувачем цієї умови орган Пенсійного фонду або орган соціального захисту населення припиняє перерахування пенсії та грошової допомоги на поточний рахунок у визначену одержувачем установу уповноваженого банку та проводить виплату через національного оператора поштового зв`язку за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України в установленому порядку.
На виконання вимог пункту 16 Порядку, банківською установою у квітні 2019 надано список осіб, за яких кошти одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунка більш як один рік, в якому було зазначено прізвище позивача, на підставі чого виплату пенсії з червня 2019 переведено через підприємство поштового зв`язку № 49125 за місцем проживання (реєстрації).
Відповідно до пункту 10 Порядку, заява про виплату пенсії або грошової допомоги подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду чи органу соціального захисту населення за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України або приймається органом Пенсійного фонду чи органом соціального захисту населення від установи уповноваженого банку.
Заяви приймаються за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання, і реєструються в установленому порядку.
У зв`язку з вищезазначеним, повідомлено, що для продовження виплати пенсії через банківську установу необхідно надати відповідну заяву.
В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами та скаргами щодо надання йому інформації та отримання відповіді за результатами розгляду його заяв, скарг в тому числі і щодо обставин про припинення перерахування пенсії на його поточний рахунок, а саме: 24 червня 2019 року (а.с. 72), 01 липня 2019 року (а.с. 81, 84), 15 липня 2019 року (а.с. 78), 22 липня 2019 року (а.с. 75) та 07 серпня 2019 року.
На вищевказані звернення позивача відповідачем було надано відповіді, а саме: 03 липня 2019 року (№ 4761/П-09) на звернення від 24.06.2019 року (а.с. 6, 70-71); 10 липня 2019 року (№ 4897/П-09, № 4900/П-09) на звернення від 01 липня 2019 року (а.с. 37, 79-80, 82-83) та 13 серпня 2019 року (№ 5241/П-09, № 5244/П-09, № 5417/П-09, № 5901/П-09) на звернення від 15 та 22 липня 2019 року, а також 07 серпня 2019 року (а.с. 73-74, 76-77). 
Згідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею (ст. 32 Конституції України).
Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст. 40 Конституції України).
Питання реалізації громадянами вказаних конституційних прав регулює, зокрема, Закон України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР “Про звернення громадян” (далі – Закон № 393/96-ВР).
Згідно ст. 5 Закону України “Про інформацію” кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Статтею 4 цього ж Закону передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96-ВР).
Громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги (стаття 18 Закону № 393/96-ВР).
Відповідно до ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.
Згідно ст. 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, – невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Позивач у своєму позові обгрунтовуючи неправомірну бездіяльність відповідача щодо розгляду його заяв та скарг посилається на порушення відповідачем ст.ст. 32, 40 Конституції України, ст. ст. 18, 19 Закону України “Про звернення громадян”.
ОСОБА_1 фактично не погодився з порядком розгляду його звернень та результатом відповідей, тому вважає, що неправомірними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди.
Однак, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів бездіяльності відповідача щодо надання відповідей на звернення позивача, а також, порушень вимог ст.ст. 32, 40 Конституції України, ст. ст. 18, 19 Закону України “Про звернення громадян”.
Підставою неодноразових звернень позивача стало припинення перерахування пенсії на його поточний рахунок.
Тому суд вважає, що спірні правовідносини, які склалися між сторонами щодо порядку виплати пенсії не регулюються Законом України «Про звернення громадян». 
Так, Порядок виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затверджений постановою КМУ від 30.08.1999р. № 1596, на підставі якого позивач звернувся із заявою про виплату пенсії, визначає механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам управліннями Пенсійного фонду України
Виплати пенсій здійснюється на підставі Законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативних актів у сфері пенсійного забезпечення.
А тому означені правовідносини регулюються указаними законами, а не Законом України «Про звернення громадян».
Згідно з п. 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 (із змінами внесеними постановою правління ПФУ від 07.07.2014р. №13-1) право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Порядок виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затверджений постановою КМУ від 30.08.1999р. № 1596. Цей Порядок визначає механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об`єднаними управліннями (далі - органи Пенсійного фонду), головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення), а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів (далі - пенсія та грошова допомога), шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги (далі - одержувачі) в уповноважених банках.
Згідно із п. 10 Порядку заява про виплату пенсії або грошової допомоги (додаток 1) подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду чи органу соціального захисту населення за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України або приймається органом Пенсійного фонду чи органом соціального захисту населення від установи уповноваженого банку.
Заяви приймаються за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання, і реєструються в установленому порядку.
Відповідно до п. 16 Порядку якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунка більш як один рік, уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це відповідному органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач - подати нову заяву до органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення згідно з вимогами, визначеними в пункті 10 цього Порядку.
У разі невиконання одержувачем цієї умови орган Пенсійного фонду або орган соціального захисту населення припиняє перерахування пенсії та грошової допомоги на поточний рахунок у визначену одержувачем установу уповноваженого банку та проводить виплату через національного оператора поштового зв`язку за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України в установленому порядку.
Позивач 12 червня 2019 року подав до ГУ ПФУ скаргу (вх. № 4537/П-09 від 12.06.2019 року) з вимогою поновити йому виплату пенсії перерахуванням її на його поточний рахунок у ТВБВ №10003/0439 (а.с. 69).
Твердження позивача про те, що ще 15 листопада 2018 року ним була подана заява згідно з вимогами, визначеними п. 10 Порядку не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами, а саме: службовою запискою (а.с. 100), в якій зазначено, що заява ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області від 15 листопада 2018 року до управління адміністративного забезпечення не надавалась. Позивачем вказані обставини жодним доказом не спростовані.
Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи вказану службову запису та відсутність інших доказів на спростування цього, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що 15 листопада 2018 року він звертався до відповідача із заявою відповідно до вимог п. 10 Порядку.
Також позивачем не надано доказів того, що після надання відповідачем відповіді з роз`ясненнями на його скаргу ним було виконано вимоги п. 10 Порядку та він звернувся до відповідача з відповідною заявою (додаток 1 до Положення).
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем не було допущено бездіяльності щодо припинення перерахування пенсії позивача на його поточний рахунок, а діяло лише в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено неправомірність дій відповідача щодо розгляду його звернень та припинення перерахування пенсії на його поточний рахунок.
Вирішуючи вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.
ОСОБА_1 просив суд відшкодувати заподіяну йому неправомірними діями та бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області моральну шкоду (грошима) у розмірі, визначеному судом на свій розсуд відповідно до норми ч. 3 ст. 23 ЦК України, з урахуванням вимог розумності і справедливості.
У позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що моральну шкоду він бажає отримати грошима, а її розмір має бути визначений судом не менше як 1 000 000 грн.
Відповідно до ч. ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Тому, суд не вправі визначити на власний розсуд суму моральної шкоди, оскільки моральна шкода оцінюється перш за все особою, яка звертається до суду із такими вимогами.
Позивач в тому числі в своєму позові щодо підстав відшкодування моральної шкоди посилався на ст. 25 ЗУ “Про звернення громадян” та ст. 31 ЗУ “Про інформацію”.
Згідно зі ст. 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про звернення громадян», на яку посилається позивач як на підставу відшкодування шкоди, у разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, пов`язані з поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв`язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядаються в судовому порядку.
Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України "Про інформацію" у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.
Вирішуючи спір, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок надання неповноти інформації під час розгляду його неодноразових заяв та скарг не можуть бути задоволені, оскільки позивачем не доведено та колегією суддів не встановлено порушень зі сторони відповідача Закону України “Про звернення громадян” та порушення Закону України “Про інформацію” та допущення бездіяльності під час розгляду та надання відповідей на неодноразові звернення позивача та надання інформації Таким чином, позивачем не доведено та колегією суддів не встановлено факту завдання моральної шкоди внаслідок такої бездіяльності, тому і підстави її відшкодування у відповідності до ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» та ст. 31 Закону України “Про інформацію” відсутні. 
Також, колегія суддів вважає, що відповідачем не було допущено порушення норм чинного законодавства у сфері пенсійного забезпечення та бездіяльності щодо припинення перерахування пенсії позивача на його поточний рахунок, оскільки відповідач діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства. Таким чином, позивачем не доведено та колегією суддів не встановлено факту завдання моральної шкоди внаслідок такої бездіяльності, тому і підстави її відшкодування відсутні. 
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Разом з тим згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням завдавача шкоди.
Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Апелянт в своїй скарзі заявляє клопотання про витребування з ГУ ПФУ у Дніпропетровській області заяву від 15 листопада 2018 року, про те, колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні вказаного клопотання відмовити, оскільки, як вбачається з матеріалів справи вказана заява витребувалась судом першої інстанції (а.с. 95) та відповідачем була надана відповідь (а.с. 99-100) в якій зазначено, що згідно службової записки вказана заява позивачем до управління адміністративного забезпечення не надавалась. Позивачем не було надано будь-яких доказів щодо спростування вказаного факту.
Також ОСОБА_1 заявлено клопотання про відшкодування йому судових витрат, а саме: друкування позовної заяви, скарги та їх копій і копій письмових доказів, однак дане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки друкування позову, скарги та їх копій, а також копій письмових доказів не є судовими витратами в розумінні ст. 133 ЦПК України, а тому і не підлягають відшкодуванню.
Доводи скарги стосовно подання позивачем заяви від 15 листопада 2018 року відповідно до вимог п. 10 Порядку, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони будь-якими належними, допустимим та достатніми доказами не підтверджені, крім пояснень викладених в апеляційній скарзі, а також спростовуються матеріалами справи (а.с. 100). Таким чином, доводи скарги про те, що у відповідача були відсутні підстави для припинення перерахування пенсії на поточний рахунок позивача, також є безпідставними.
Доводи заявника в апеляційній скарзі про те, що судом не витребувалась за його клопотанням заява від 15 листопада 2018 року є безпідставними та спростовуються матеріалами справи (а.с.95).
Доводи стосовно того, що відповідачем не надано списки на які він посилається у своїх відповідях, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки відповідачем у відповідях роз`яснено позивачу про те, що він має право звернутися до АТ “Державний ощадний банк” із запитом щодо вказаного списку, а також, вказане клопотання за час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем не заявлялось.
Доводи заявника, що таких списків могло і не існувати є лише припущеннями заявника.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров