Номер провадження: 22-ц/813/614/20 
Номер справи місцевого суду: 523/11149/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2019 року (одноособово суддя Бабаков В.П.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції) 
16.07.2019 року акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі- Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 22 386,04 гривень. 
Позов обґрунтовано наступним.
31.10.2011року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно якого відповідачці надано кредит у розмірі 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. 
В заяві про укладення кредитного договору від 31.10.2011 року відповідачка підтвердила свою згоду на те, що заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг, "Правилами користування платіжною карткою", "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ними договір. Банк зазначає, що договором та зазначеними правилами передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат. 
Посилаючись на те, що відповідачка належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, станом на 01.07.2019 року має місце заборгованість у розмірі 22 386,04 гривень, з яких: 7 274,52 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 5 682,21 гривень – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6 971,16 гривень – пеня за прострочене зобов`язання; 915,96 гривень – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень; 500 гривень – штраф (фіксована частина); 1 042,19 гривень штраф (процентна складова).
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.09.2019 року позов Банка задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитом у розмірі 7 274,52 гривень і судові витрати у розмірі 1 921 гривень.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
Банк в частині не погодився із заочним рішенням суду від 20.09.2019 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у стягненні простроченої заборгованості по кредиту та неустойки скасувати, постановити у цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.        
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга представника Банка зазначає: 
Відмовляючи у задоволені частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та неустойкою, суд виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.
31.10.2011 року відповідачка погодилась з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг; він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис на вказаній заяві.
Між Банком та ОСОБА_1 укладено договір, відповідно до умов якого Банк надав відповідачці кредит у вигляді ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості. Заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачкою не надано.
З виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідачка неодноразово здійснювала операції, як щодо зняття готівки з карткового рахунку, розраховувалася за придбанні товари, так й частково погашала заборгованість по кредиту, тобто погоджувалася з умовами кредитування.
Банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом (тілом), яка складається із 2-х складових, а саме: 7 274,52 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 5 682,21 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, однак суд стягнув лише частину заборгованості за кредитом (тілом) в розмірі 7 274,52 гривень, і, всупереч ст. 1054 ЦК України, звільнив відповідачку від відповідальності щодо погашення іншої складової заборгованості, а саме заборгованості за простроченим тілом кредиту та неустойкою.
Розрахунок заборгованості відповідачкою не оскаржувався, доказів належного виконання зобов`язань з погашення кредиту відповідачкою не надано. 
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Відповідачка не скористалась правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу. 

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
31.10.2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у формі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Банка, згідно якого відповідачці надано кредит у розмірі 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.8).
Станом на 01.07.2019 року Банк нарахував заборгованість у розмірі 22 386,04 гривень, з яких: 7 274,52гривень – заборгованість за тілом кредиту; 5 682,21 гривень – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6 971,16 гривень – пеня за прострочене зобов`язання; 915,96 гривень – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень; 500 гривень – штраф (фіксована частина); 1 042,19 гривень штраф (процентна складова), а.с.4,5.
Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не 
досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанціїу зв`язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін)
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про стягнення заборгованості за простроченим кредитом і неустойки у вигляді пені та штрафів виходив з недоведеності позовних вимог Банка у цій частині (а.с.49-52).
Колегія суддів погоджується з висновками суду у цій частині з таких підстав.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ст. 207 ЦК України). 
Банк зазначає, що відповідачка допустила заборгованість за кредитом, яка складається з 2/х складових: 7 274,52 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 5 682,21 гривень – заборгованість за простроченим тілом кредиту, неустойки у вигляді пені та штрафів.
При цьому, Банк стверджує, що платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, а у разі несвоєчасного або не у повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу, сума кредиту вважається простроченою, тоді як прострочений кредит, це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернуті у строк, передбачений договором.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у стягненні, як 5 682,21 гривень «заборгованості за простроченим тілом кредиту», так і щодо відмови у стягненні неустойки.
З матеріалів справи вбачається, що 31.10.2011 року ОСОБА_1 підписала Анкету–заяву, відповідно до якої позивач надав відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 8 000 гривень на картковий рахунок (а.с. 8).
Анкета-заява позичальника не містить Умов та Тарифів Банку, зокрема відомостей про додаткову відповідальність позичальника у разі несвоєчасного або не у повному обсязі внесення нею щомісячного мінімального платежу, внаслідок якого сума кредиту буде вважатись простроченою, внаслідок чого позичальник повинна буде відшкодувати, як тіло кредиту, так і прострочене тіло кредиту.
Банк, звертаючись із позовом, просив стягнути із позичальника, як суму простроченого кредиту, так і складові його повної вартості: неустойку у вигляді пені та штрафів.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).
Анкета-заява позичальника від 31.10.2011 року не містить умов договору щодо встановлення відповідальності позичальника - неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування пені та штрафів, крім розрахунку заборгованості за договором, Банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору (а.с.9).
Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомилася позичальник ОСОБА_1 та погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначених документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах та порядку їх нарахування.
До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з жовтня 2011 року і по липень 2019 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с.10-24).
Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.
Приймаючи до уваги, що Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропонованих позичальнику  Умов та Правил банківських послуг, Анкета-заява не містить відомостей домовленостей сторін щодо сплати заборгованості за прострочення кредиту, як немістить умов   договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання  у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись як стандартна (типова) форма, що встановлена на підтвердження укладення із відповідачкою кредитного договору через те, що достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові про стягнення заборгованості за простроченим кредитом та неустойки у вигляді пені та штрафів.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи представника Банка у скарзі, що: 31.10.2011 року відповідачка погодилася з тим, що Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг; відповідачка ознайомилася і погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис на вказаній заяві; між Банком та ОСОБА_1 укладено договір, відповідно до умов якого, Банк надав відповідачці кредит у вигляді ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості; заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачкою не надано; з виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідачка неодноразово здійснювала операції, як щодо зняття готівки з карткового рахунку, розраховувалася за придбанні товари, так й частково погашала заборгованість по кредиту, тобто погоджувалася з умовами кредитування; всупереч ст. 1054 ЦК України, суд стягнув лише частину першої складової заборгованості за кредитом та безпідставно звільнив відповідачку від відповідальності щодо погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту та неустойкою; розрахунок заборгованості відповідачкою не оскаржувався, доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачкою не надано, - не заслуговують на увагу.
Анкета-заява, а також інші матеріали справи не містить належних доказів того, що позичальник ОСОБА_1 дійсно була ознайомлена із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов й погодилась з ними, підписуючи Анкету-заяву від 31.10.2011 року про приєднання до Умов Банку.
Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.
За таких обставин, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і призвів би до покладення на слабшу сторону – споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Право Банка на стягнення заборгованості по кредиту захищено судом першої інстанції шляхом частково задоволення позову і стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 7 274,52 гривень.
Разом з тим, оскільки Банк не довів своїх вимог в частині вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим кредитом і неустойкою, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині, за захистом яких він звернувся до суду.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦІПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін. 
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).
Колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги, тому Банк не має права на відшкодування судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:        

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2019 року в частині відмови акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» у позові до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченим кредитом і неустойки у вигляді пені та штрафів - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженнюу касаційному порядку не підлягає.         Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 10.03.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова 

                                                                Г.Я. Колесніков