ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року                                                                              Справа № 906/1255/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Петухов М.Г. ,  суддя Гудак А.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся-Агро"
на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 05.03.2020 р. (про зупинення провадження у справі) постановлену суддею Тимошенко О.М. у м.Житомирі
у справі № 906/1255/19 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лан полісся" 
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся-Агро"
    2) Ємільчинської районної державної адміністрації
про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсними договорів оренди невитребуваних часток (паїв)
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся- Агро" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся" 
про визнання недійсними договорів оренди невитребуваного паю 

В С Т А Н О В И В : 

Відповідно до ухвали Господарського суду Житомирської області від 05.03.2020 р. зупинено провадження у справі № 906/1255/19 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 688/2908/16-ц.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач за первісним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся-Агро" звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Житомирської області від 05.03.2020 р. про зупинення провадження у справі та направити справу № 906/1255/19 для продовження розгляду до Господарського суду Житомирської області.
Суд першої інстанції зупинив провадження у справі № 906/1255/19 мотивуючи тим, що правовідносини у справі № 688/2908/16-ц та у даній справі є подібними з огляду на підстави позовних вимог, а тому висновки Великої палати Верховного суду за результатами розгляду справи № 688/2908/16-ц матимуть значення при розгляді даної господарської справи.
Скаржник вважає необґрунтованою ухвалу суду першої інстанції, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема, за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи. 
Доводить, що суд першої інстанції не обґрунтував  висновок щодо необхідності зупинення провадження у справі, оскільки в ухвалі не вказано, що суд першої інстанції досліджував постанови Верховного Суду, в яких викладені висновки щодо правовідносин, які мають місце у даній справі. 
Вважає, що чинні постанови Верховного Суду мають однакову чітку правову позицію в аналогічних правовідносинах і є достатніми для розгляду даної справи по суті, без зупинення провадження. Посилається при цьому на постанови Великої Палати Верховного Суду викладені у справі № 766/6141/16-а від 13.03.2018 р. та постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справах № 825/644/16 від 02.04.2019 р., № 545/808/17 від 27.02.2018 р., де містяться висновки, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом, і отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.
Також посилається на  лист Науково-консультативної ради при Верховному Суді в якому зазначено про те, що зокрема, ст.ст. 118, 123 Земельного Кодексу України не забороняють надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення тієї самої земельної ділянки (або земельних ділянок, що «накладаються») кільком особам, і такий висновок існував на час розгляду справи № 688/2908/16-ц на підставі розгляду якої зупинено провадження у даній справі.
Звертає увагу, що 20.04.2014 р. Ємільчинська РДА отримала клопотання від ТОВ «ЛАН ПОЛІССЯ», в якому зазначено, що останнє не заперечує проти надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо невитребуваних земельних часток (паїв) ТОВ «ЛАН ПОЛІССЯ-АГРО» на території Миколаївської сільської ради. Вказане підтверджує, що ТОВ «ЛАН ПОЛІССЯ» не мало жодних заперечень щодо отримання відповідних земельних ділянок у користування ТОВ «ЛАН ПОЛІССЯ-АГРО» та прав на користування невитребуваними земельними частками (паями) на території Миколаївської сільської ради.
У зв`язку з цим заперечує, що розгляд Великою Палатою Верховного Суду справи          № 688/2908/16-ц має значення для розгляду даної справи, і такі обставини у справі не враховані судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали про зупинення провадження у справі.
Доводить, що суд першої інстанції при постановленні ухвали порушив норми статті 236 ГПК України, оскільки ухвала не була жодним чином обґрунтована, в мотивувальній частині ухвали лише продубльовано абзац заяви позивача про зупинення провадження у справі, а власні правові висновки суду першої інстанції щодо необхідності зупинення провадження у справі відсутні.
Позивач за первісним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся" подав суду відзив на апеляційну скаргу. Не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, вважає їх необґрунтованими, безпідставними, а апеляційну скаргу - такою, що не підлягає задоволенню.
Зазначає, що вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом, суд першої інстанції також буде досліджувати питання можливості надання згоди на розробку проекту землеустрою на одну і ту ж земельну ділянку різним особам та правомірності такого рішення. Таким чином, правовідносини у даній справі та у справі          № 688/2908/16 є подібними, а висновок Великої Палати Верховного Суду у справі                 № 688/2908/16 вплине на оцінку судом першої інстанції рішення Ємільчинської РДА, яке є предметом спору в даній справі. Вважає, що суд першої інстанції, встановивши подібність правовідносин у вказаних справах законно скористався наданим йому статтею 228 ГПК правом на зупинення провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку судових рішень у справі № 688/2908/16.
Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність інших постанов Верховного Суду щодо аналогічних правовідносин,  оскільки суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Вважає безпідставними посилання скаржника на лист Науково-консультативної ради при Верховному Суді як на підставу висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у даній справі, оскільки застосування судами висновків Науково-консультативної ради при Верховному Суді та необхідність їх враховувати при прийнятті рішень не передбачено законодавством. При цьому, на момент прийняття судом оскаржуваної ухвали 05.03.2020 р. цього висновку не існувало, оскільки він оприлюднений лише 11.03.2020 р.
Вважає, що оскільки правовідносини у справі № 906/1255/19 та справі № 688/2908/16 є подібними (з огляду на позовні вимоги та їх підстави, заперечення відповідача та сферу регулювання правових відносин), справу № 688/2908/16 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а висновки суду за результатами розгляду такої справи мають значення для розгляду даної справи та будуть обов`язковими для застосування судами нижчих інстанцій, тому у суду першої інстанції були підстави для зупинення провадження, тобто, ухвала про зупинення провадження у справі на підставі п.7 ч. 1 ст. 228 ГПК України відповідає критерію обґрунтованості, судом наведені мотиви, з яких вирішено зупинити провадження у справі, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Згідно з ст. 271 ГПК України   апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зокрема про зупинення провадження у справі, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи норми ст. 271 ГПК України, а також ту обставину, що сторони клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не подавали, розгляд апеляційної скарги відбувається без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали оскарження ухвали, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Лан полісся" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся-Агро" та Ємільчинської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Ємільчинської районної державної адміністрації Житомирської області № 261 від 24.12.2014 р. “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок (невитребуваних паїв) на території Миколаївської сільської ради ТОВ “Лан Полісся-Агро”; визнання недійсним договору оренди не витребуваного паю (земельної ділянки) № 35 від 25 грудня 2014 року, укладеного Ємільчинською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю “Лан Полісся -Агро” щодо земельної ділянки невитребуваного (паю) площею 3,9062 га № ділянки 414; визнання недійсним договору оренди не витребуваного паю (земельної ділянки) № 169 від 25 грудня 2014 року, укладеного Ємільчинською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю “Лан Полісся -Агро” щодо земельної ділянки невитребуваного (паю) площею 3,4200 га № ділянки 532.
Позовні вимоги за первісним позовом у даній справі обґрунтовані тим, що розпорядженням голови Ємільчинської районної державної адміністрації Житомирської області №381 від 29.12.2011 року «Про надання дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки на території Осівської та Миколаївської сільських рад» було надано дозвіл ТОВ «Лан Полісся» на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки (невитребувані паї) в користування на умовах оренди за межами населених пунктів Осівської сільської ради - площею 681,28 га та Миколаївської сільської ради - площею 866,9814 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Разом з тим, Ємільчинська РДА в 2014 році також надала ТОВ «ЛАН Полісся-Агро» згоду на розробку проекту землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1094,7732 на території Миколаївської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області. 
Тобто, Ємільчинська РДА після надання згоди на розробку проекту землеустрою ТОВ «Лан Полісся» у 2011 році на ті ж самі земельні ділянки у 2014 році надала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ТОВ «ЛАН Полісся-Агро», що на думку позивача за первісним позовом порушує його права. 
Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся- Агро" звернулось до суду з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся" про визнання недійсним договорів оренди, а саме - договору оренди невитребуваного паю (земельної ділянки) від 10.12.2013 р., укладеного Ємільчинською районною державною адміністрацією та ТОВ "Лан Полісся" щодо земельної частки (паю) № 141, площею 3,9061 розташованої на території Миколаївської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області та договору оренди невитребуваного паю (земельної ділянки) від 10.12.2013 р., укладеного Ємільчинською районною державною адміністрацією та ТОВ "Лан Полісся" щодо земельної частки (паю) № 532, площею 3,4200 розташованої на території Миколаївської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області. Як підставу позову зазначає, що відсутнє розпорядження про затвердження технічної документації позивачу на спірні земельні ділянки.
05.03.2020 р. до суду першої інстанції Товариством з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся" подано  клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 688/2908/16-ц /а.с. 10-12 у т.2/.
Обґрунтовуючи таку заяву, позивач за первісним позовом доводить, що в практиці касаційних судів існує різний підхід щодо вирішення спорів у справах з подібними правовідносинами, а саме щодо надання дозволу на розробку технічної документації на одну і ту ж земельну ділянку різним особам. Вважає за необхідне зупинити провадження у даній справі, оскільки правовідносини в справі № 906/1255/19 та справі № 688/2908/16 є подібними з огляду на позовні вимоги та їх підстави, заперечення відповідача та сферу регулювання правових відносин, а справу № 688/2908/16 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, і висновки Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду справи               № 688/2908/16 матимуть значення для розгляду даної справи та будуть обов`язковими для застосування судами нижчих інстанцій.
Відповідно до оскаржуваної ухвали Господарський суд Житомирської області  задоволив клопотання про зупинення провадження у справі № 906/1255/19 до завершення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду рішення у подібних правовідносинах в справі № 688/2908/16-ц та зупинив провадження у справі згідно зі ст. 228 ГПК України.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб. 
Відповідно до ст. 228 ГПК України передбачено право суду зупинити провадження, зокрема, у разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. 
Колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18.02.2020 р.   прийняла до розгляду справу № 688/2908/16-ц та призначила розгляд на 28.04.2020 р. 
Відповідно до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 18.02.2020 р. позовні вимоги у справі № 688/2908/16-ц обґрунтовано тим, що позивач отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, але пізніше з`ясував, що на вказану земельну ділянку за заявою, яка була подана пізніше, також було надано згоду на розробку проекту землеустрою іншій особі та вона була передана їй в оренду.
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 18.02.2020 р. у справі № 688/2908/16-ц зазначено, що Верховний Суду складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду та Касаційного цивільного суду висловлюють позицію, у якій орган державної влади або орган місцевого самоврядування не має правових підстав для надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку двом різним особам на одну і ту ж земельну ділянку. Зокрема, така позиція викладена у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 461/2132/17 (адміністративне провадження № К/9901/1160/17); від 31 липня 2019 року у справі № 472/1286/17-ц (цивільне провадження № 61-42797св18); від 11 вересня 2019 року у справі № 472/1284/17-ц (цивільне провадження № 61-39982св18); від 27 листопада 2019 року в справі № 671/464/17 (адміністративне провадження № К/9901/42945/18); від 22 січня 2020 року у справі № 707/2230/18 (провадження № 61-10975св19).
Таким чином, у вказаних постановах Верховний Суд підтримує позицію, що надання органом місцевого самоврядування чи органом державної влади дозволу на розробку проекту землеустрою двом окремим особам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам законодавства, та сприяє позбавлення одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки. Тому права (інтереси) позивача, який раніше звернувся за дозволом на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (користування) порушені, оскільки надання дозволу дає особі правомірні, небезпідставні сподівання та очікування, що після розробки проекту землеустрою земельну ділянку їй може бути надано, якщо для цього не буде законних перешкод.
В той самий час, у постановах колегій суддів Касаційного адміністративного суду висловлюється позиція, у якій орган державної влади чи місцевого самоврядування має правові підстави для надання особі дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку, яка вже сформована за заявою іншої особи, яка звернулася раніше, оскільки отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування. Зокрема, така позиція викладена у постановах від 27 березня 2018 року у справі № 463/3375/15-а (адміністративне провадження № К/9901/15205/18); від 19 червня 2018 року у справі № 750/8511/17 (адміністративне провадження №К /9901/49700/18);  від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17 (адміністративне провадження № К/9901/69327/18). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18).
У вказаних постановах Верховний Суд підтримує позицію, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність (користування) і тому права (інтереси) позивача, який раніше отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (користування) не порушені. 
При цьому, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що у практиці касаційних судів існує різний підхід щодо вирішення спорів у справах про визнання незаконними актів органів державної влади або органів місцевого самоврядування про надання у власність (користування) земельних ділянок, у ситуації коли дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку надається кільком особам щодо однієї і тієї ж самої земельної ділянки, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Оскільки колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду справу було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що правовідносини у справі № 688/2908/16 та у даній справі № 906/1255/19 є подібними, отже висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 688/2908/16 вплине на оцінку судом першої інстанції розпорядження Ємільчинської РДА, яке є предметом спору в даній справі, а тому суд першої інстанції, встановивши подібність правовідносин у вказаних справах з метою забезпечення єдності судової практики та реалізацією принципу правової визначеності правомірно відповідно до ст. 228 ГПК України зупинив провадження у даній справі до закінчення перегляду справи № 688/2908/16.
За доводами апеляційної скарги підставою для скасування оскаржуваної ухвали є те, що існують постанови Верховного Суду, в тому числі Великої Палати, які мають однакову чітку правову позицію з аналогічних правовідносин, тому відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі.
Так, скаржник в апеляційній скарзі посилається, зокрема, на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 р. у справі № 380/624/16- ц  про яку також зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 18.02.2020 р. у справі        № 688/2908/16-ц до вирішення якої зупинено провадження у справі.
Такі доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції.
Згідно з  статтею 8 Конституції України  в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша  статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій  статті 11 ГПК України.  Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного суду.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 755/10947/17 та у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 березня 2020 р. у справі № 910/11383/19 підстав відступати від яких у суду апеляційної інстанції відсутні.
Колегія суддів також вважає також безпідставним посилання скаржника на лист Науково-консультативної ради при Верховному Суді, як наслідок відсутності підстав для зупинення провадження у даній справі, оскільки Науково-консультативна рада при Верховному Суді Науково-консультативна рада є дорадчим органом, що утворюється при Верховному Суді для підготовки наукових висновків з питань діяльності Верховного Суду, що потребують наукового забезпечення, тоді як застосування судом першої чи апеляційної інстанції таких висновків та необхідність їх обов`язкового врахування при прийнятті судових рішень не передбачено Господарським процесуальним кодексом України.
Колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 236 ГПК України, про які зазначає скаржник в апеляційній скарзі, тоді як ухвала Господарського суду Житомирської області від 05.03.2020 р. у даній справі є законною, постановленою на підставі з`ясованих обставин, на які посилаються сторони як на підставі своїх вимог та заперечень.
Згідно з ч. 4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 р. Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування відповідно до ст. 277 ГПК України  ухвали Господарського суду Житомирської області від 05.03.2020 р. про зупинення провадження у справі № 906/1255/19 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 688/2908/16-ц. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі         ст.129 ГПК України.                                 

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 282 Господарського процесуального кодексу України, суд
                       
П О С Т А Н О В И В :

          Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Лан Полісся-Агро" залишити без задоволення. Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 05.03.2020 р. у справі № 906/1255/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.
Матеріали справи № 906/1255/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Головуючий  суддя                                                                      Маціщук А.В.

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.

Суддя                                                                                              Гудак А.В.