П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/3844/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Шевчук О.П.  
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
27 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Іваненко Т.В. , 
за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.
позивача: ОСОБА_1 
представника позивача: Багеби Н.М.
представника відповідача: Чорної А.А. 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року  у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови від 04 листопада 2019 року № 22/238, 
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Держпраці у Хмельницькій області (далі управління Держпраці), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 04 листопада 2019 року                     № 22/238.     
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення, подала апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що заява ОСОБА_2 не є однією з підстав, передбачених п.5 Порядку №823, за наявності яких проводяться інспекційні відвідування. 
Скаржник вказав, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тій обставині, що ОСОБА_2 вказав у заяві не місце свого проживання, а адресу адвоката Мініх І.М., що  представляє інтереси ОСОБА_1 у даній справі. 
Також апелянт зазначив, що судом першої інстанції залишено поза увагою ту обставину, що чинним законодавством не передбачено одночасне проведення двох заходів: моніторингового заходу "відвідування" та заходу контролю "інспекційне відвідування".
Крім того позивач послалася на те, що 02.02.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України"  від 12.12.2018 №378-ІХ, яким зменшено фінансові санкції за порушення законодавства про працю,  а тому на переконання  останньої, до неї за порушення ст.265 КЗпП України мала б застосовуватись санкція у вигляді попередження.
15.04.2020 від відповідача  через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, представник відповідача заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ФОП ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець.
23.09.2019 на адресу відповідача  надійшла заява №Г-465 від громадянина ОСОБА_2 від 17.09.2019, в якій останній повідомиве, що в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " в м.Старокостянтинів поблизу школи №7, де власником є ОСОБА_1 , тривалий час працює неоформлена людина- ОСОБА_3 . 
Згідно рішення керівника прийнятого за результатами аналізу інформації, що міститься у службовій записці начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Роздорожного В.О., головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Остапчук І.М., головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю зайнятість та інших нормативно-правових актів Романюк Т.В. №155 від 09.10.2019, видано наказ від 09.10.2019 №215 про здійснення інспекційних відвідувань посадовими особами Управління ФОП ОСОБА_1 .
На підставі вищевказаного наказу посадовими особами відповідача видано направлення на проведення інспекційного відвідування від 09.10.2019 №738/19 стосовно ФОП ОСОБА_1 .
В результаті проведеної перевірки, посадовими особами відповідача складено акт інспекційного відвідування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ХМ2501/529/АВ від 23.10.2019, в якому зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч. 1, 3 ст.24 КзпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним підрозділам про прийняття працівника на роботу" щодо не належного оформлення (відсутній наказ про прийняття на роботу, не повідомлено у встановленому порядку органи Державної податкової служби) трудових відносин із найманим працівником ОСОБА_4 в період з 01.09.2019 року по 09.10.2019.
23.10.2019 Управлінням Держпраці у Хмельницькій області винесено припис №ХМ2501/529/АВ-П547, яким зобов`язано позивача усунути зазначені вище порушення до 23.11.2019.
04.11.2019 першим заступником начальника Управлінням Держпраці у Хмельницькій області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 04.11.2019 №22/235, згідно якої на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125190 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено обґрунтованих аргументів, які б доводили неправомірність постанови Управління Держпраці у Хмельницькій області від 04.11.2019 № 22/238. В свою чергу, відповідачем надано достатньо належних та допустимих доказів, що підтверджують законність оскаржуваного документа.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України від 05.04.2007 №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".
Статтею 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначено, що державний нагляд (контроль)-діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Заходи державного нагляду (контролю)- планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації (ст. 2 Закону №877-V).
Частиною 1 ст.259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 (далі - Положення №96) визначено, що державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі-загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Відповідно до п.п. 6 п. 6 Положення №96 Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право проводити безперешкодно перевірки в адміністративних приміщеннях робочих органів виконавчих дирекцій Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування) з питань призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб, ознайомлюватися під час проведення перевірок з відповідними інформацією, документами і матеріалами та отримувати від фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування необхідні для виконання повноважень Держпраці копії або витяги з документів.
Пунктом 7 Положення №96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями (п. 8 Положення №96).
Спеціальним нормативно-правовим актом, що регламентує особливості процедури здійснення контрольних функцій органами Держпраці, є Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. №823 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок №823).
Згідно з п.33 Порядку №823 інспектор праці самостійно приймає рішення про необхідність відвідування роботодавця з метою інформування його та працівників про найбільш ефективні способи додержання законодавства про працю, моніторингу стану його додержання, у тому числі щодо оформлення трудових відносин
За змістом п.3 Порядку №823 інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад, посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою-сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначається Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 ( далі Порядок № 509).
Так, пунктом 2 Порядку № 509 визначено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі  уповноважені посадові особи).
Згідно з п. 3 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі- справа). Відповідно до п. 4 Порядку № 509 справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.
У силу п. 6 Порядку № 509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Надаючи правову оцінку постанові  від 04 листопада 2019 року № 22/238, колегія суддів вказує на таке.
Статтею 4 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.92 р. №2694-ХІІ унормовано, що державна політика в галузі охорони праці визначається відповідно до Конституції України Верховною Радою України і спрямована на створення належних, безпечних і здорових умов праці, запобігання нещасним випадкам та професійним захворюванням.
Відповідно до ч. 5 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 р. №5067-VIроботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
У ч. 1 ст. 21 КЗпП України дано визначення, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За правилами п. 6 ч. 1 та 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог ст. 24 КЗпП України, згідно порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" на роботодавця покладено обов`язок повідомлення про прийняття працівника на роботу місцевий орган Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску.
Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР  встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Ч. 1, 2 та 4 ст. 265 КЗпП України ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: 
-фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків-у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;
-порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;
-недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;
-недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію",-у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;
-недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні-у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;
-вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини,-у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;
-порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим- сьомим цієї частини,-у розмірі мінімальної заробітної плати.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір-домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Ст. 901 ЦК  України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
В той же час, ст. 902 ЦК України регламентовано, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Тобто, з наведених норм вбачається, що трудовий договір-це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Як вбачається з оскаржуваної постанови, ФОП ОСОБА_1 на підставі ст.259 КзпП України, ст.53 Закону України "Про зайнятість населення", ст.34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" п.8 Порядку №509 та абз.2 ч.2 ст.265 КзпП України, притягнуто до відповідальності у вигляді 125190 грн. штрафу.  
Вказана постанова винесена посадовою особою відповідача на підставі Акту інспекційного відвідування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ХМ2501/529/АВ від 23.10.2019.
Зі змісту Акту від 23.10.2019 слідує, що під час відвідування інспекторами праці встановлено, що в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 , на робочому місці знаходилась працівник ОСОБА_4 , яка здійснювала реалізацію товару і обслуговувала покупців.
ФОП ОСОБА_1 власноручно надала письмове пояснення, в якому вказала, що в магазині працює  троє найманих осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 працює лише декілька годин в день з вересня 2019  на підставі цивільно-правового договору №1 від 01.09.2019. 
Відповідно до п. 2.1 даного договору передбачена оплата за виконану роботу Виконавця в розмірі 50 грн. за одне прибирання торгової території та 50 грн. за одну годину зважування, пакування товару та обслуговування покупців.
В той же час, як встановлено з акту інспекційного відвідування, інспектори праці проводячи моніторинговий захід "відвідування", а також захід контролю "інспекційне відвідування" в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( вул . Прокоп`юка , 6, м. Старокостянтинів), що належить позивачу, виявили громадянку ОСОБА_4 за процесом продажу товарів. При цьому, остання перебувала  в магазині сама, інших продавців не було, як і не було самої ФОП ОСОБА_1 , що  підтверджено ОСОБА_4 в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Між тим, згідно наявних у справі актів прийому-передачі виконаних робіт №1 від 30.09.2019 та №2 від 16.10.2019, ОСОБА_4 у 2019 році надано згідно договору №1 послуг:  у вересні-6 та отримано винагороди 300 грн., у жовтні-3 та отримано винагороду у розмірі 150 грн. 
Отже, під час інспекційного відвідування виявлено факт здійснення ОСОБА_4  реалізації товарів в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", що не передбачено цивільно-правовим договором  №1 від 01.09.2019, а відтак остання виконувала функції продавця без належного оформлення трудових відносин.
Твердження ФОП ОСОБА_1 стосовно того, що останньою не проводилась ОСОБА_4 оплата за обслуговування покупців, а продаж товарів  здійснювався нею з власної ініціативи, колегія судді вважає необгрунтованими та вказує на те, що цивільно-правовим договором не передбачено право виконавця самостійно виконувати роботу, яка не охоплюється договором, а також з власної ініціативи залишити робоче місце та здійснювати виконання обов`язків, доручених іншому працівнику. 
За встановлених обставин, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що фактичний допуск до роботи позивачем працівника ОСОБА_4 , яка виконувала роботу продавця в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", відбувся без оформлення трудових відносин. 
Щодо доводів апелянта про те, що проведення інспекційного відвідування відбулося не з підстав, встановлених п.5 Порядку № 823, колегія суддів звертає увагу на слідуюче.
В процесі розгляду справи з`ясовано та не заперечується позивачем, що 23.09.2019 на адресу відповідача  надійшла заява №Г-465 від громадянина ОСОБА_2 в якій останній повідомив про те, що в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " в м.Старокостянтинів поблизу школи №7, де власником є ОСОБА_1 , тривалий час працює неоформлена людина- ОСОБА_4 . 
Як слідує з наказу першого заступника начальника Управління Держпраці у Хмельницькій області від  09.10.2019 № 2015 підставою здійснення інспекційного відвідування слугувало рішення керівника, прийняте за результатами аналізу інформації, що міститься у службовій записці головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Романюк Т.В. від 09.10.2019 №155, звернення гр. ОСОБА_2 від 17.09.2019. 
Згідно вимог пп.3 п.5 Порядку №823 підставами для здійснення інспекційного відвідування є, зокрема рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством.
Таким чином, підстава для здійснення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 чітко передбачена Порядком №823. 
Щодо  зазначення   ОСОБА_2  у заяві невірної адреси місця проживання то колегія суддів зауважує, що до повноважень відповідача не входить здійснення перевірки правильності відомостей про місце проживання заявників, що повідомляють про порушення особами, що використовують найману працю, норм законів про працю. 
Крім того, як вірно вказав суд першої інстанції, наказ керівника Управління Держпраці в Хмельницькій області, який слугував підставою для проведення інспекційного відвідування, ФОП ОСОБА_1 не оскаржувався та в судовому порядку не скасований.
Відносно посилань апелянта на  внесення змін до ст.265 КЗпП України, згідно яких для фізичних осіб-підприємців, які є платниками єдиного податку другої групи, за порушення, передбачені нормами вказаної статті, стягнення у вигляді штрафу замінено на більш м`який вид  стягнення-попередження, колегія суддів зауважує, що на час винесення спірної постанови  відповідача від 04.11.2019 вказана правова норма ще не діяла, оскільки набула чинності 02.02.2020, а отже не могла бути застосована відповідачем.
Варто також звернути увагу і на те, що судом першої інстанції в межах позову досліджувалося питання щодо наявності чи відсутності у діях ФОП ОСОБА_1 ознак порушень трудового законодавства, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України, а не правомірності виду стягнення, яке застосовано до останньої за виявлені порушення.  
При цьому, визначення розміру чи виду стягнення за порушення норм законодавства про працю відноситься до компетенції спеціально уповноважених органів, які здійснюють контроль за їх дотриманням, а не до повноважень суду. 
Положеннями ст. 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, у разі надання посадовою особою суб`єкта владних повноважень доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність прийнятого останнім рішення, позивач повинен спростувати ці доводи.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що наданими відповідачем доказами доведено допущення ФОП ОСОБА_1 порушення трудового законодавства, за що останню правомірно притягнуто до відповідальності згідно з постановою №22/238 від 04.11.2019 року.
Таким чином, колегія суддів  погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність у справі доказів, що підтверджують факт виконання трудових обов`язків ОСОБА_4 без укладення трудового договору та без повідомлення ДФС України про прийняття працівника на роботу.
Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейський суд з прав людини як джерело права.
У п.23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 72, 77, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  28 травня 2020 року.

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Іваненко Т.В.