Ухвала
іменем України 
18 березня 2020 року
м. Київ
справа №623/1504/18
провадження № 51- 1352ск20
Верховний Суд  колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року,
встановив:
За вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 липня 2019 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 визнано винуватим та засуджено:
-          за ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання      у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
-         за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_4 покарання  у виді позбавлення волі  на строк           5 років.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового складання призначеного покрання за цим вироком з покаранням, призначеним                        ОСОБА_4 за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року останньому остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Українки Балаклійського району Харківської області та жителя                    АДРЕСА_1 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання                          з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені  ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо запобіжних заходів, процесуальних витрат та речових доказів.
Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними в тому, що 22 березня 2018 року близько 20:00 вони, перебуваючи                    у вагоні електропоїзду №6444 сполученням «Ізюм-Харків», який знаходився на пероні залізничного вокзалу, розташованого по площі Привокзальній, 1                             в м. Ізюмі Харківської області, діючи умисно з хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок і виражаючи явну неповагу до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, усвідомлюючи перебування                             у громадському місці, використовуючи малозначний привід, у присутності сторонніх осіб безпричинно нанесли ОСОБА_6 більше двох ударів рукою                   в область голови та один удар ногою в область обличчя, чим завдали останньому легких тілесних ушкоджень.
Крім цього, в ході вчинення вказаних хуліганських дій, з кишені верхнього одягу ОСОБА_6 випав мобільний телефон "DOOGEE X 5 MAX", який ОСОБА_7 підняв з підлоги, чим заподіяв потерпілому 1520, 80 грн майнової шкоди.
Після чого, продовжуючи протиправну поведінку, ОСОБА_5 скляною пляшкою, яку тримав у руці, здійснив розбиття скла салонних дверей вказаного вище електропоїзду, чим порушив громадський спокій.
Харківський апеляційний суд ухвалою від  11 лютого 2020 року зазначений вирок залишив без змін. 
У касаційній скарзі засуджений просить на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу (далі – КПК), змінити ухвалу апеляційного суду. За твердженням ОСОБА_4 апеляційний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, залишивши без задоволення його клопотання про зарахування йому в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до положень  ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі – Закон № 838-VIII). Стверджує, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам  ст.  370 КПК. 
Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копію судового рішення, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що                     у відкритті  провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується  щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. 
Згідно з ч. 2 ст. 4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Разом з тим ч. 3 цієї статті передбачено, що часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
Як убачається з наданої до касаційної скарги копії оскаржуваної ухвали, при розгляді апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 липня 2019 року щодо нього, останній просив зарахувати йому у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону               № 838-VIII.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи засудженому в задоволенні вказаного клопотання, зазначив, що відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного Ізюмським міськрайонним судом Харківської області доведеним,                    ОСОБА_4 вчинив злочин за цим кримінальним провадженням після 21 червня 2017 року, а саме 22 березня 2018 року.
Таким чином, у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для застосування положень ч. 5 ст. 72 КК  в редакції Закону № 838-VIII                             при зарахуванні ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Така позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 серпня 2018 року(справа 
№ 663/537/17) зокрема, у п. 107. Згідно з цим висновком, якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», згідно якого попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.
Отже, залишаючи вказане клопотання засудженого ОСОБА_4 без задоволення, суд апеляційної інстанції правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, з чим і погоджується Верховний Суд. 
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам ст. 370 КПК. 
Касаційна скарга засудженого не містить доводів, які б свідчили про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, яке перешкодило чи могло перешкодити цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і тягне за собою його зміну, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК, з урахуванням положень статей 413 цього Кодексу.
З огляду на викладене касаційна скарга засудженого  та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2                               ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                             ОСОБА_3