ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/3787/19
Головуючий у першій інстанції - Соловей В. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/578/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді - Бобрової І.О.,
суддів -  Висоцької Н.В.,  Мамонової О.Є.,  

за участю секретаря -  Шкарупи Ю.В.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, 

місце ухвалення рішення судом першої інстанції - смт Козелець, 
дата складання повного тексту рішення судом першої інстанції- 07.02.2020,
  
                                                У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив припинити стягнення з нього аліментів в розмірі 1\4 частини всіх його доходів щомісячно, які стягуються згідно з рішенням суду на користь відповідачки на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з вересня 2018 року відповідач не проживає за місцем реєстрації, її місцезнаходження йому невідомо, жодного зв`язку він з нею не підтримує. Дитина проживає з ним, знаходиться на його утриманні, він одноособово займається її вихованням, тому підстави для стягнення з нього аліментів відсутні. 

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що суд невірно застосував норми права, помилково здійснив тлумачення закону, який підлягає застосуванню, та не надав належну оцінку наданим доказам. Скаржник зазначає, що на підтвердження своїх вимог ним надано акти про не проживання відповідачки, довідки з навчального закладу та музичної школи, з яких вбачається, що відповідачка з вчителями не спілкується, не цікавиться жодним чином шкільним життям дитини, оплату за навчання здійснює він.  Відповідачка у підготовчому судовому засіданні пояснювала, що з дитиною вона не проживає, оскільки вже тривалий час як виїхала за межі області у зв`язку з нібито переїздом на нове місце проживання та на нову роботу. Додатково були опитані свідки (сусіди), які підтвердили відсутність проживання матері з дитиною більше ніж півтора роки. Показання свідків, надані довідки, інші докази підтверджують, що утриманням дитини, її вихованням, забезпеченням та доглядом займається тільки він, відповідач жодного свого обов`язку по вихованню дитини не здійснює. Скаржник зазначає, що право на аліменти має той з батьків, хто проживає разом з дитиною, безспірною і безумовною підставою для стягнення аліментів є наявність факту проживання разом з дитиною, а не цільове чи нецільове витрачання коштів на утримання чи доведення протилежного. Оскільки відповідач підтвердила факт свого не проживання разом з дитиною протягом більше ніж півтора роки, тому ці обставини згідно із ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався. 

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. 
  
Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
   
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду не відповідає.
   
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . Відповідачка періодично проживає (перебуває) у даній квартирі. Аліменти, одержані відповідачкою на дитину є власністю останньої, а позивачем не надані належні та допустимі докази, що одержані аліменти витрачаються не за цільовим призначенням та не в інтересах дитини.  

Колегія суддів не може погодитися із зазначеними висновками суду, з огляду на наступне. 

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.09.2008, який був розірваний за рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 27.08.2018, що підтверджується відповідними записами у паспорті позивача (фотокопії сторінок паспорта на а.с.6-8). 
Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (фотокопія на а.с.10).  
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06.09.2016 з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 19 серпня 2016 року.
Позивач ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_3 зареєстровані та фактично проживають за адресою АДРЕСА_1 . 
Згідно із довідкою виконавчого комітету Деснянської селищної ради від 23.10.2019 №09-03/1280 відповідач ОСОБА_2 також зареєстрована за зазначеною адресою (а.с.19). 

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що дитина проживає з ним та знаходиться на його утриманні, відповідач проживає в іншій області. 
Відповідач ОСОБА_2 у підготовчому судовому засіданні 25.11.2019 (технічний запис судового засідання від 25.11.2019 з 09.56.29 по 09.56.34) пояснила, що проживає у м.Могилів-Подільському (Вінницька область), оскільки там працює. 
Відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
          
Отже, факт не проживання ОСОБА_2 визнаний нею особисто, а тому в силу закону не підлягає доказуванню. 

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
  
Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Позивач ОСОБА_1 на підтвердження заявлених ним вимог надав:
- акти про не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації від 28.12.2018, від 29.04.2019, від 29.08.2019;
- довідку Опорного закладу «Деснянський навчально-виховний комплекс «гімназія загальноосвітня школа І ступеня» Деснянської селищної ради Чернігівської області від 11.11.2019 №94 про участь батьків учениці ОСОБА_3 , з якої вбачається, що позивач спілкується з педагогами, які навчають дочку, а відповідач з вересня 2018 року контакту із закладом не підтримує (а.с.29);
- довідку Деснянської дитячої музичної школи №18 від 14.11.2019 про те, що ОСОБА_1 з лютого 2019 року вносить плату за навчання ОСОБА_3 (а.с.30), 
- акти про відвідування сім`ї/особи від 05.07.2019 та від 24.09.2019, складені комісією відділу у справах сім`ї, дітей та молоді, соціального захисту населення, з яких встановлено, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з батьком, інколи приїжджає мати (а.с.31-32). 

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_2 зазначала, що аліменти є власністю дитини, припинення права на аліменти на дитину не пов`язується з обставинами про те, з ким із батьків проживає дитина і хто з них несе основний тягар на утримання дитини. Відповідач також надала фотокопії чеків на підтвердження утримання нею дитини. 

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначені фотокопії чеків жодним чином не встановлюють факт утримання відповідачем дитини, оскільки лише чек від 01.09.2019 підтверджує купівлю саме дитячого светра (а.с.45).  

Отже, відповідачка не надала доказів проживання дитини з нею, а також перебування дочки на її утриманні та використання отримуваних аліментів на її потреби.  

Верховний Суд неодноразово в усталеній практиці наголошує на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. 

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Відповідно до частини першої статті 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я якого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.
При розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів,  за  відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Зі змісту статей 179 - 181 Сімейного кодексу України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає їх на дитину.
Зазначений правовий висновок був висловлений Верховним Судом 16.05.2018 при розгляді справи №439/260/16-ц.

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 223 ЦПК України 2004 року ( 273 ч.4 ЦПК України у нині діючій редакції).
Зазначений правовий висновок був висловлений Верховним Судом 04.09.2019 при розгляді справи №711/8561/16-ц.

Відповідно до ч.4ст.273 ЦПКУ України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним.

Встановлений у процесі розгляду справи факт того, що  позивач проживає разом з донькою, самостійно піклується про спільну дитину сторін та забезпечує її усім необхідним, усупереч вимогам закону залишився поза увагою суду першої інстанції. 

Колегія суддів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, сплата ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на дитину підлягає припиненню.  

Виходячи із встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінених апеляційним судом в сукупності згідно з приписами процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції на підставі п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову. 

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 1921 грн (768,40 +1152,56).   

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.3, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
                               
                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Припинити стягнення аліментів за рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06.09.2016 (справа №734/2597/16-ц) з ОСОБА_1 на неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки НОМЕР_3 ) 1921 грн судових витрат, понесених за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.   

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду                                         
                                                                                            І.О.Боброва
                    
                                                                                            Н.В.Висоцька  
          
                                                                                            О.Є.Мамонова

                                        Повний текст постанови складений 24.03.2020.