Постанова 
Іменем України 
02 червня 2020 року
м.  Київ
 
Справа №208/1047/17
Провадження № 51-676 км 20
 
Верховний Суд  колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря 
судового засідання ОСОБА_4 ,
 
за участю:
прокурора                 ОСОБА_5 ,
захисника                   ОСОБА_6 ,
засудженого             ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вироки Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року та Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016040800002672за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 27 березня 2015 року за ч. 4 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; 15 листопада 2017 року за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України до 3 років позбавлення волі, покарання у виді штрафу ухвалено виконувати самостійно,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року  ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2015 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.
Вирішено питання цивільних позовів, судових витрат і долю речових доказів.
 
29 січня 2020 рокуДніпровським апеляційним судом вказаний вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_7  у частині призначеного йому покарання скасовано та ухвалено свій вирок, за яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року щодо  ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_8 у сумі 100 000 грн – скасовано та відмовлено потерпілому в задоволенні його позовних вимог щодо стягнення із ОСОБА_7 моральної шкоди.
У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
 
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
28 вересня 2016 року близько 00.00 год. ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на автомобілі «Тойота Кемри», державний номер НОМЕР_1 , належному ОСОБА_10 , прибули на колишню зупинку громадського транспорту, розташовану по вул. Вокзальній в м. Кам`янське неподалік від перехрестя з вул. Проїзний тупик, із метою перевірки стану здоров`я ОСОБА_11 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння та якого раніше непритомного залишили на вказаній зупинці.
Цього ж дня о 00.03 год. ОСОБА_12 викликав карету швидкої медичної допомоги з метою надання медичної допомоги ОСОБА_11 . 
У цей час, відчуваючи особисту неприязнь до ОСОБА_11 , який на спині спав на бетонному покритті, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, підійшов до потерпілого та справив на його голову природню нужду. Від дій ОСОБА_7 ОСОБА_11 почав прокидатись та, піднявшись, присів на бетонному покритті, висловлюючись нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_7 , у зв`язку з чим у останнього виник умисел на вбивство ОСОБА_11 
28 вересня 2016 року близько 00.05 год. з метою реалізації вказаного злочинного умислу на вбивство, ОСОБА_7 , стоячи навпроти ОСОБА_11 , який продовжував сидіти на бетонному покритті, та відчуваючи до нього особисту неприязнь, правою ногою умисно наніс удар в область грудної клітини останнього, у зв`язку з чим  ОСОБА_11 знову ліг на спину, а ОСОБА_7 , діючи умисно, відштовхуючись правою рукою від будівлі зупинки та надаючи своєму тілу прискорення, стрибав обома ногами на грудній клітині останнього не менше 5 разів, заподіявши смерть ОСОБА_11 , яка була констатована ІНФОРМАЦІЯ_2 о 00.16 год. працівниками карети швидкої медичної допомоги.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
В уточненій та доповненій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вироки щодо ОСОБА_7 скасувати, а провадження направити на новий розгляд в суд першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог стверджує, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, була обґрунтована недопустимими доказами, якими, на її думку, є показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , протокол огляду трупа, висновки судово-медичної експертизи № 1204-Е від 12 жовтня 2016 року, та комісійної судово-медичної експертизи №36 від 13 лютого 2017 року, протоколи відтворення обстановки та обставин події за участю свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Посилається на те, що показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_14 не відповідають фактичним обставинам.Указує, що суд безпідставно не врахував показання ОСОБА_7 , свідків  ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , експерта ОСОБА_22 , що вплинуло на законність судових рішень щодо ОСОБА_7 . Зазначає, що під час досудового слідства не було проведено огляд трупу ОСОБА_11 за участю прокурора та не проведено огляд місця події як окремої слідчої дії, а також слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 . Посилається на те, що місцевий суд не розглядав клопотання захисника про здійснення перевірки та про  притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб за скоєння кримінального правопорушення щодо безпідставного та необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , а також питання про порядок дослідження доказів у провадженні та не постановляв відповідну ухвалу про це. Звертає увагу, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою не реєструвались за допомогою автоматизованої системи діловодства суду. Наголошує на формальності розгляду провадження судом апеляційної інстанції.  
 
На касаційну скаргу захисника подані заперечення потерпілим ОСОБА_8 і прокурором, в яких вони просили судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.
 
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга захисника є необґрунтованою та просила залишити її без  задоволення.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку. 
 
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені. 
Суд касаційної інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При розгляді кримінального провадження суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин, встановлених судом.
 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7  в умисному вбивстві відповідає з`ясованим судом обставинам, встановленими під час кримінального провадження, підтверджений перевіреними у судовому засіданні і детально наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим. 
 
Цей висновок ґрунтується на показаннях свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були безпосередніми очевидцями вчиненого злочину, даних протоколів слідчого експерименту за участі указаних свідків, протоколу огляду трупу від 28 вересня 2016 року, висновків судово-медичної експертизи №1204-Е від 12 жовтня 2016 року, додаткової судово-медичної експертизи №1204-Е-Д від 18 жовтня 2016 року, комісійної судово-медичної експертизи №36 від 13 лютого 2017 року, повторної комісійної судово-медичної експертизи №434/18 від 12 березня 2019 року, а також на інших повно наведених у вироку доказах.
 
Так, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_10 надали відомості про обставини вчинення ОСОБА_7 умисного вбивства ОСОБА_11 . При проведенні відтворення обстановки та обставин події свідки продемонстрували механізм вчинення ОСОБА_7 цього злочину, а саме, що останній ногами наносив удари в область грудної клітини та не менше 5 разів стрибав обома ногами на грудній клітині ОСОБА_11 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння і припинив свої дії лише при наближені карети швидкої допомоги, яку викликав ОСОБА_12 до початку вчинення ОСОБА_7 злочину. 
 
Відповідно до висновків судово-медичної експертизи №1204-Е від 12 жовтня  2016 року та додаткової судово-медичної експертизи №1204-Е-Д від 18 жовтня 2016 року, комісійної судово-медичної експертизи №36 від 13 лютого 2017 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_11 настала від закритої тупої травми грудної клітини з двобічними переломами ребер, масивними крововиливами в навколо аортальну клітковину та в області грудного відділу аорти, розривом лівого шлуночку серця з подальшим крововиливом в порожнину серцевої сорочки та стисненням серця (тампонада кров`ю). Пошкодження виникли від дії тупого твердого предмету (предметів), діючих в область передньої поверхні грудної клітини потерпілого, з подальшим, більш ймовірним, стиснення її (грудної клітини) в напрямку спереду назад. Враховуючи ступінь вираженості трупних явищ на момент огляду трупа на місці його виявлення та під час розтину експерт вважає, що смерть ОСОБА_11 настала близько 00.00 год. – 02.00 год. 28 вересня 2016 року. Пошкоджень, які були характерні для виникнення при падінні потерпілого з висоти особистого зросту, не виявлено. З урахуванням характеру та розташування пошкоджень наявні на трупі ОСОБА_11 тілесні ушкодження могли виникнути при взаємному розташуванні потерпілого та нападника та за механізмом, які відображено у протоколах слідчих експериментів за участі свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . 
Зазначені експертизи в цій частині не суперечать висновкам повторної комісійної судово-медичної експертизи №434/18 від 12 березня 2019 року.
 
Наведені вище та інші детально вказані у вироку докази, узгоджуються між собою і підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено. При цьому характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених засудженим ОСОБА_7 , механізм спричинення тілесних ушкоджень, чисельність та тяжкість отриманих тілесних ушкоджень – усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав умисел на позбавлення життя  ОСОБА_11 , який реалізував. 
 
По суті касаційної скарги захисник стверджує про не з`ясування дійсних обставин провадження, точного часу та причин смерті ОСОБА_11 , та не спростування доводів ОСОБА_7 про непричетність до вчинення вбивства ОСОБА_11 , обмову ОСОБА_7 свідками  ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , фальсифікацію кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .
Аналогічні доводи сторони захисту всебічно  перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій і свого об`єктивного підтвердження не знайшли та обґрунтовано визнані такими, що викликані наміром сторони захисту уникнути ОСОБА_7 відповідальності за вчинений злочин. 
 
Так, судом досліджені всі обставини справи, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного її вирішення, у тому числі щодо часу та причин смерті ОСОБА_11 ,  а також перевірки версії захисту щодо непричетності ОСОБА_7 до вчинення злочину.
 
З судових рішень вбачається, що судами не встановлено таких, що заслуговують на увагу, підстав для обмови свідками ОСОБА_7 , окрім того, під час телефонних розмов між свідком ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_8 , на записи яких посилається захисник у касаційній скарзі, свідок ОСОБА_12 підтвердив той факт, що він бачив як ОСОБА_7 стрибав по ОСОБА_11 . 
 
Також безпідставними є твердження захисника про неврахування показань свідків  ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , експерта ОСОБА_22 .
Показання вказаних свідків  та експерта детально наведені у вироку і ці докази належним чином оцінені у сукупності з іншими доказами, дослідженими судом.
 
Доводи сторони захисту про те, що показання потерпілих   ОСОБА_8 ,  ОСОБА_14 щодо стану здоров`я ОСОБА_11 і можливості отримання ним тілесних ушкоджень при інших обставах, ніж встановив суд, необґрунтовані.
Ці посилання захисника також перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій та визнані такими, що спростовуються данимивисновку повторної комісійної судово-медичної експертизи №434/18 від 12 березня 2019 року, відповідно до якого травма грудної клітки виникла безпосередньо перед настанням смерті ОСОБА_11 , знаходиться з нею у прямому причинному зв`язку і має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, утворення цієї травми «при падінні з висоти особистого зросту з прискоренням або без прискорення» виключається. Захворювання ОСОБА_11 , виявлені при експертизі трупу, у вигляді помірно вираженого артеріолосклерозу судин серця та навколосудинного кардіосклерозу, паренхіматозної дистрофії печінки не знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті. 
 
Свої висновки щодо всіх отриманих доказів, у тому числі всіх проведених у справі експертиз,  та їх оцінки суди належним чином мотивували.  З цими висновками погоджується і колегія суддів. 
 
В касаційній скарзі не наведено ніяких інших доводів і доказів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій за обговорюваними питаннями.
 
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
 
Відповідно до вимог ч. 1  ст. 238 КПК України огляд трупа проводиться за обов`язкової участі судово-медичного експерта або лікаря, якщо вчасно неможливо залучити судово-медичного експерта. При цьому за нормами цієї частини статті КПК України такий огляд може проводитися як слідчим, так і прокурором.
Та обставина, що прокурор не був присутній при огляді трупа, який проводився слідчим за участю судово-медичного експерта у присутності понятих не є порушенням вимог ч. 1 ст. 238 КПК України.
Не проведення огляду місця події окремо від огляду трупа не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, як про це правильно зазначено апеляційним судом.
 
Згідно з ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
 
За вимогами вказаної вище норми процесуального закону проведення цієї слідчої дії за участі підозрюваного не є обов`язком для органів досудового слідства.
 
Одночасно колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки ОСОБА_7  свою вину у вчиненні вбивства ОСОБА_11 не визнавав та про обставини його смерті нічого не повідомляв, тому проведення такої слідчої дії як відтворення обстановки та обставин події за участю  ОСОБА_7 не було потреби, а відповідного  клопотання під час досудового слідства стороною захисту не заявлялось. 
 
Твердження сторони захисту про те, що питання щодо порядку дослідження доказів у провадженні судом не розглядалось, а відповідна ухвала не виносилась, є надуманими та такими, що спростовуються матеріалами провадження.
Так, відповідно до журналу судового засідання та даних технічного запису судового засідання від 15 червня 2017 року питання про порядок дослідження доказів ставилось на обговорення учасників провадження, а відповідне рішення суду було занесено до журналу судового засідання (т. 5 а.п. 206), одночасно 20 вересня 2017 року в установленому порядку вирішувалось питання про зміну порядку дослідження доказів (т. 5 а.п. 213).
 
З матеріалів провадження вбачається, що клопотання учасників провадження, зокрема і заявлені у судових засіданнях усні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою, розглядались судом у встановленому процесуальним законом порядку, в результаті чого судом приймались відповідні рішення, шляхом постановлення ухвал.
 
Також не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту про формальність розгляду провадження судом апеляційної інстанції.
 
При перевірці кримінального провадження встановлено, що такі ж, як і в касаційній скарзі твердження сторона захисту висловлювала у своїй апеляційній скарзі. Апеляційний суд свої висновки щодо доводів, наведених в усіх апеляційних скаргах, у тому числі і захисника, суд належним чином умотивував. Вони підтверджені доказами, які суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і належним чином оцінив. Із даними висновками погоджується і колегія суддів. 
 
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 420 КПК України, є законним та обґрунтованим, оскількисуд навів належні підстави для прийняття такого рішення та одночасно дав відповіді на всі доводи апеляційної скарги захисника, у тому числі щодо допустимості доказів, якими місцевий суд обґрунтував доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
 
Сторона захисту у своїй касаційній скарзі на навела переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, а під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не було встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для їх скасування.
 
Призначене апеляційним судом ОСОБА_7 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами
 
За таких обставин колегія суддів вважає, що судові рішення є законними та обґрунтованими і підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.
 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
 
вироки Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року та Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 рокущодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                ОСОБА_3