ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 травня 2020 року
м. Київ
справа № 727/6945/19
провадження № 51-62км20
Верховний Суд колегією суддів 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 — ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 серпня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, а також касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 — ОСОБА_9 на вищевказану ухвалу апеляційного суду в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019260040000678, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 серпня 2019 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі — КК) до остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, звільненого 19 лютого 2018 року умовно-достроково на невідбутий строк 9 місяців, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого — останнього разу за вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2015 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, звільненого 30 травня 2018 року, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 серпня 2019 року засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі: ОСОБА_6 — на строк 3 роки 6 місяців; ОСОБА_8 — на строк 4 роки 6 місяців. 
Крім того, цим вироком постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 129 860 грн, моральної шкоди — 40 000 грн.  
Згідно з вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнано винуватими у тому, що вони за обставин, установлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, у період із 19:00 03 квітня 2019 року по 11:00 04 квітня 2019 року, перебуваючи на АДРЕСА_3 , за попередньою змовою, повторно шляхом віджиму металопластикового вікна проникли до квартири АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали майно ОСОБА_11 на загальну суму 11 150 грн, завдавши потерпілій матеріальних збитків на вказану суму. 
Крім того, 06 квітня 2019 року в період із 15:15 по 15:40 ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , перебуваючи на АДРЕСА_5 , діючи повторно, розподілили ролі між собою, згідно з якими ОСОБА_6 слідкував за тим, щоб ніхто не стежив за діями ОСОБА_8 , який у цей час шляхом віджиму металопластикового вікна проник до квартири АДРЕСА_6 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_12 на загальну суму 5326,20 грн, завдавши потерпілій матеріальних збитків на вказану суму.
Також у період із 13:00 27 березня 2019 року по 10:30 28 березня 2019 року ОСОБА_8 , перебуваючи на АДРЕСА_7 , діючи повторно, шляхом віджиму металопластикового вікна проник до квартири АДРЕСА_8 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_10 майно на загальну суму 129 860 грн, завдавши потерпілій матеріальних збитків на вказану суму.
Окрім цього, 02 квітня 2019 року в період із 15:40 по 18:00 ОСОБА_8 , перебуваючи на АДРЕСА_9 , діючи повторно, шляхом зламу серцевини замка проник до квартири АДРЕСА_10 , звідки таємно викрав належний ОСОБА_13 ноутбук марки «АSUS» вартістю 10 000 грн, завдавши тим самим потерпілому матеріальних збитків на вказану суму. 
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 24 жовтня 2019 року змінив вирок місцевого суду в частині обчислення початку строку відбування покарання для засуджених. Постановив строк відбуванні покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обчислювати з 23 серпня 2019 року, при цьому зарахував їм у строк відбування покарання строк тримання під вартою з 06 квітня 2019 року по 22 серпня 2019 року. В решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі через суворість, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити останньому більш м`яке покарання.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні ОСОБА_6 покарання неповною мірою врахували: обставини, що пом`якшують покарання засудженого, а саме щире каяття й повне визнання вини; дані, що характеризують його особу, — одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, частково відшкодував заподіяну потерпілим шкоду у вигляді повернення майна, а також суд не урахував стан його здоров`я та роль у вчиненні інкримінованих злочинів. Вказане, на думку захисника, свідчить про можливість призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Також захисник указує на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання неповною мірою врахував те, що її підзахисний на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, одружений, щиро розкаявся, вину визнав повністю, частково відшкодував заподіяну потерпілим шкоду та має бажання відшкодувати цю шкоду в повному обсязі. Також суд, як вважає ОСОБА_9 , не зважив на стан здоров`я ОСОБА_8 , який перебуває на диспансерному обліку у лікарів терапевта та дерматолога. Наведене, на думку захисника, свідчить про можливість призначення її підзахисному покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке захисник вважає достатнім та необхідним для досягнення мети покарання. 
Крім того, захисник зазначає, що стягнута на користь потерпілої ОСОБА_10 сума відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та не підтверджується жодними доказами. 
ОСОБА_9 указує також на те, що суд апеляційної інстанції не прийняв жодного рішення за результатом розгляду апеляційної скарги її підзахисного ОСОБА_8 , що, на її думку, свідчить про те, що апеляційний суд не розглянув цієї скарги. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор, навівши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційних скарг захисників, вважав, що постановлені у кримінальному провадження судові рішення є законними та обґрунтованими, а тому просив їх залишити без змін.
Захисник ОСОБА_9 подала до Суду клопотання, в якому просила касаційний розгляд провести за її відсутності. 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм злочинів за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації їх дій за ч. 3 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисники не оскаржують.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення і мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 та ОСОБА_6 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК є умисним тяжким злочином, дані про осіб засуджених, а саме те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_6 , кожен окремо, раніше були судимі, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебувають, вину визнали повністю, а ОСОБА_6 ще й має на утриманні неповнолітніх дітей. Зважив суд і на відомості, які містяться в матеріалах кримінального провадження щодо стану здоров`я засуджених. Крім того, суд урахував те, що завдані збитки засуджені відшкодували частково, а також думку потерпілої ОСОБА_14 , яка просила призначити засудженим суворе покарання. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обставиною, що пом`якшує їх покарання, і не встановив обставин, які б його обтяжували.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_6 покарання, наближеного до мінімального, передбаченого санкцією статті, за якою їх засуджено. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував. 
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_8 , в його інтересах захисник ОСОБА_9 , а також в інтересах ОСОБА_6 захисник ОСОБА_7 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи, зокрема, щодо невідповідності призначеного судом ОСОБА_8 та ОСОБА_6 покарання через суворість, аналогічні доводам, викладеним захисниками ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у касаційних скаргах. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданих апеляційних скаргах, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженим покараннявмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що висновок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_6 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків судів попередніх інстанцій з питання правильності призначеного засудженим покарання та справедливості обраного їм заходу примусу, захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у касаційних скаргах не навели, а тому підстав вважати призначене засудженим покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає. 
Необґрунтованими є доводи захисника ОСОБА_9 щодо безпідставного стягнення з її підзахисного на користь потерпілої ОСОБА_10 суми відшкодування моральної шкоди.
Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Положеннями частин 1 та 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 394 КПК судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржено в апеляційному порядку на підставі заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції при вирішенні питання щодо порядку дослідження доказів та можливості розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, на неодноразові запитання головуючого засуджений ОСОБА_8 вказував, серед іншого, на те, що в повному обсязі визнає заявлені потерпілою ОСОБА_10 позовні вимоги, зокрема і в частині суми відшкодування моральної шкоди. Сама захисник ОСОБА_9 у судовому засіданні не заперечувала проти розгляду провадження в порядку процедури, передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК, та не висловлювала доводів щодо необґрунтованості поданого потерпілою цивільного позову. 
З урахуванням наведеного та позиції учасників судового провадження суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі й щодо заявленого у справі цивільного позову, та провів судовий розгляд у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК. 
При цьому суд роз`яснив порядок та наслідки такого розгляду, зокрема щодо неможливості надалі оскаржити вирок на підставі заперечення обставин, які ніким під час судового розгляду не оспорювались і дослідження яких у суді першої інстанції визнано недоцільним. 
Більше того, в суді апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_8 підтвердив свою позицію щодо заявленого цивільного позову, вказавши, що визнає його в повному обсязі. 
Беручи до уваги викладене, суд апеляційної інстанції в частині доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 , щодо безпідставного стягнення з її підзахисного на користь потерпілої ОСОБА_10 суми відшкодування моральної шкоди з посиланням на положення ч. 2 ст. 394 КПК правильно вказав на те, що оскільки вказані обставини ніким не заперечувалися, то вони не підлягають оскарженню в апеляційному порядку.
Тим не менше, Верховний Суд вважає, що розмір суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої на користь потерпілої ОСОБА_10 , місцевий суд визначив відповідно до засад розумності, виваженості та справедливості, а тому підстав вважати його необґрунтовано завищеним Суд не вбачає.
Статтею 419 КПК визначено, що ухвала суду апеляційної інстанції складається зі вступної, мотивувальної та резолютивної частин. Зокрема, у мотивувальній частині зазначаються мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався. У резолютивній частині зазначається висновок суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний перегляд вироку місцевого суду здійснювався за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_9 , а також захисника обвинуваченого ОСОБА_6 — ОСОБА_7 , про що, відповідно, зазначено у вступній частині ухвали апеляційного суду. 
За наслідком апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 та змінив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в частині обчислення строку відбування покарання та зарахування до такого строку терміну тримання засуджених під вартою.
Разом із тим, у резолютивній частині ухвали апеляційний суд, зазначив про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 та про залишення без задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 й обвинуваченого ОСОБА_6 , який апеляційної скарги не подавав, тоді як подав таку скаргу обвинувачений ОСОБА_8 .
Таким чином, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині свого рішення не зазначив про прийняте рішення стосовно апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 .
Однак у цьому випадку вказане порушення Верховний Суд не вважає істотним у розумінні ст. 412 КПК й таким, що вплинуло на законність та обґрунтованість постановленого апеляційним судом судового рішення в цілому з огляду на таке. 
Як зазначалося вище, у вступній частині свого рішення суд апеляційної інстанції правильно зазначив, за якими апеляційними скаргами здійснюється апеляційний перегляд вироку місцевого суду, зокрема і апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , у мотивувальній частині апеляційний суд виклав короткий зміст вимог та узагальнені доводи, викладені в апеляційних скаргах, у тому числі в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 , а також навів мотиви й підстави, на яких відхилив вказані доводи.
З огляду на викладене підстав вважати, що апеляційний суд не розглянув апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , Верховний Суд не вбачає. У цьому випадку Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд в резолютивній частині прийнятого ним рішення, зазначивши про залишення без задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 (який апеляційної скарги не подавав) замість обвинуваченого ОСОБА_8 допустив описку, яка може бути виправлена в порядку, визначеному ст. 379 КПК. 
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436—438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 необхідно залишити без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 судові рішення  — без зміни.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_6 — ОСОБА_7 та захисника засудженого ОСОБА_8 — ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 серпня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 — без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                ОСОБА_3