ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/7001/17                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.
                                                                                                    Суддя-доповідач: Губська Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                        Губської Л.В., 
суддів:                                                            Епель О.В., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України   про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо невирішення питання його подальшого використання на службі, стягнути з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 листопада 2016 року по 08 вересня 2017 року та матеріальну допомогу для оздоровлення за час невідбутої відпуски за 2016 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після поновлення його на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України за рішенням суду відповідачем протиправно не вирішено питання його подальшого використання на службі у новоствореному центральному органі виконавчої влади - Національній поліції України. Відтак, як стверджує позивач, після видання наказу про його поновлення, він фактично не приступив до роботи, оскільки всі посади, зокрема і та, яку він обіймав до звільнення, скорочені, а відповідач протиправно ухиляється від обов`язку його подальшого працевлаштування як незаконно звільненого працівника. У зв`язку із викладеним, на переконання позивача, він був позбавлений права на працю, тому просить стягнути заробіток за час вимушеного прогулу та матеріальну допомогу для оздоровлення за 2016 рік. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення, яким позивача поновлено на посаді, відповідачем виконано, при цьому зазначеним рішенням обов`язок щодо прийняття позивача на службу до поліції було покладено на іншого суб`єкта владних повноважень, що свідчить про відсутність у спірних правовідносинах ознак протиправної бездіяльності з боку відповідача.
Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що протягом 2016-2017 років він звертався до відповідача щодо інформування про послідовність його подальших дій як поновленого працівника, що стосуються щоденного виходу на роботу, виконання своїх функціональних обов`язків, умов праці, отримання заробітної плати тощо, які пов`язані із проходженням служби в МВС. На думку позивача, зміст наданих відповідей з цього питання свідчить про протиправну бездіяльність відповідача та свідоме ігнорування вимог трудового законодавства, що мало наслідком його повторне звільнення відповідно до наказу № 953 о/с від 08.09.2017.
Також, апелянт вважає хибними висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів за час вимушеного прогулу, оскільки матеріали справи свідчать про те, що він виявив бажання продовжувати службу в органах внутрішніх справ, а відповідач протиправно не вирішив питання його подальшого використання на службі.
В частині виплати матеріальної допомоги для оздоровлення за час невідбутої відпуски за 2016 рік апелянт посилається на неврахування судом тієї обставини, що копію наказу про поновлення його на посаді він отримав 30.12.2016, що унеможливило звернення із відповідною заявою у цьому році.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі, та  законність судового рішення.
Позивачем надано відповідь на відзив відповідача, в якому він заперечує проти викладених обставин, та наполягає на вимогах апеляційної скарги.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що наказом Міністерства внутрішніх справ України «По особовому складу» від 06 листопада 2015 року №2338о/с полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил з займаної посади згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).
В подальшому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року в справі № 826/26466/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року 2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади та поновлено  на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України.
Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року у розмірі 392 982,49 грн.
Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо невирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції.
Зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».
Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі - 32   873, 08 грн.
На виконання судового рішення в частині поновлення позивача на посаді, Міністерством внутрішніх справ України 21 грудня 2016 року винесено наказ №1223 о/с «По особовому складу» по апарату Міністерства, яким скасовано пункт наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» у частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року.
Також, відповідач листом від 06 червня 2017 року № 7946/05/22-2017 запропонував Національній поліції України вжити заходів щодо виконання рішення суду в частині, що стосується Національної поліції, зокрема щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в поліцію відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».
Листом від 04 липня 2017 року № 7117/01/12-2017 Національна поліція повідомила Міністерство внутрішніх справ України про те, що враховуючи, що термін подання заяви про прийняття на службу в поліцію минув, вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в порядку, передбаченому пунктом 9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», можливо лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі статей 47, 52 даного Закону.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року № 953 о/с (по особовому складу) по апарату Міністерства полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, з 08 вересня 2017 року звільнено з займаної посади відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).
Також, 08 вересня 2017 року комісією у складі посадових осіб Міністерства внутрішніх справ України складено акт, в якому зазначено, що комісією роз`яснено ОСОБА_1   про те, що призначення на посади поліцейських відбувається відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію», рішення щодо призначення особи на посади поліцейського є виключною компетенцією Національної поліції України (керівника територіального органу поліції).
Також, у вказаному акті зазначено, що у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України Міністерство внутрішніх справ України перетворилось на цивільне відомство та в ньому скорочено всі атестовані посади, а тому керівництво МВС України позбавлено можливості запропонувати ОСОБА_1 посаду атестованого працівника міліції як в апараті Міністерства внутрішніх справ, так і в територіальних органах МВС України, а також будь-яку посаду працівника міліції.
Більш того, у вказаному акті зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснено порядок прийняття осіб на державну службу, у зв`язку з чим запропонувати вакантну посаду державного службовця для подальшого проходження служби в МВС України без проходження відповідного конкурсу немає правових підстав.
У акті також було зазначено, що ОСОБА_1 запропоновано за бажанням прибути 11 вересня 2017 року до Департаменту персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС і з`ясувати наявність вакантних посад працівників (цивільний персонал) у Міністерстві внутрішніх справ України та за наявності волевиявлення, як вказано у акті, з ОСОБА_1 буде укладено трудовий договір відповідно до положень КЗпП України.
З вказаним актом позивач був ознайомлений 08 вересня 2017 року, про що свідчить його підпис у відповідній графі, а також останнім було зазначено, що жодної посади йому запропоновано не було.
При цьому, як вбачається з наданої суду копії акта від 11 вересня 2017 року, комісією у складі посадових осіб зафіксовано факт неявки ОСОБА_1 11 вересня 2017 року до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС, також в акті зазначено про наявність вакантних посад працівників апарату МВС України.
Вважаючи, що відповідачем протиправно не вирішено питання його подальшого використання на службі, ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів перед судом правомірність своїх дій, в той же час, надані позивачем пояснення не доводять наявності ознак протиправної бездіяльності з боку відповідача, з чим погоджується і колегія  суддів з огляду на наступне.
Так, відповідно до пункту 8 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Згідно з пунктом 9 розділу XI Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Пункт 10 розділу XI Закону № 580-VIII визначає, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Закон № 580-VІІІ опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 за № 141-142, отже, він набрав чинності 07.11.2015 (окрім норм, визначених пунктом 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення»).
Тобто, тримісячний строк, протягом якого працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови їх відповідності вимогам до поліцейських, передбаченим Законом № 580-VІІІ, могли бути прийняті на службу в поліцію, закінчився 06 листопада 2015 року, яке є останнім днем вказаного строку.
За встановленими обставинами справи, наказом Міністерства внутрішніх справ України «По особовому складу» від 06 листопада 2015 року №2338о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ.
Проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року в справі № 826/26466/15, вищезазначений наказ скасовано та поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання зазначеного судового рішення, Міністерством внутрішніх справ України 21 грудня 2016 року винесено наказ №1223 о/с «По особовому складу» по апарату Міністерства, яким скасовано пункт наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» у частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року.
Тобто, судове рішення щодо поновлення позивача на роботі з 06.11.2015 виконано відповідачем 21.12.2016, шляхом винесення вищезазначеного наказу, як наслідок позивач, починаючи з 21 грудня 2016 року перебував в штаті органів внутрішніх справ.
Наведене також підтверджується наявною в матеріалах справи копією постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 31.01.2017 в межах виконавчого провадження № 53011086 з примусового виконання виконавчого листа № 826/26466/15, який виданий 24.11.2016 Окружним адміністративним судом міста Києва.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що судовим рішенням, яким позивача поновлено на займаній посаді, саме на Національну поліцію України покладено обов`язок розгляду питання щодо прийняття позивача на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».
Матеріали справи утримують листи Міністерства внутрішніх справ України від 15 грудня 2016 року № 22/1/2-3586 до т.в.о. начальника Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України та від 21.12.2016 № 17568/05/22-2016 до т.в.о. Голови Національної поліції України, в яких відповідач вказує на обов`язок Національної поліції України розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в поліції відповідно до пункту 9 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію».
Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що нормами чинного законодавства станом на момент існування спірних правовідносин на відповідача не покладався обов`язок стосовно вирішення питання подальшого використання позивача на службі, є цілком обґрунтованим.
При цьому, суд апеляційної звертає увагу, що відповідно до наведених приписів законодавства, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.
У першому випадку, формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.
Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до пп. «г» п.64 Положення № 114.
У другому випадку, необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).
З наведеного випливає, що лише, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування п. 10 розділу XI Закону № 580-VІІІ щодо звільнення особи за скороченням штатів.
Крім того, Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
З огляду на викладене, позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права на проходження служби в лавах поліції, оскільки правові наслідки для позивача створюють саме рішення та дії новоутвореного органу виконавчої влади - Національної поліції України, який, хоча і підпорядкований Міністру внутрішніх справ України, але є окремим суб`єктом публічного права. 
Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність протиправної бездіяльності по відношенню до позивача з боку МВС України.
З цих підстав не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України та абзацом 1 пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, якими передбачено таке стягнення лише у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу.
Щодо решти позовних вимог суд виходить з наступного.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Пунктом 49 Положення 114 визначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
Пунктом 2.16.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.
При цьому, вимогами пункту 2.16.2 Інструкції № 499 визначено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року «Питання оплати праці працівників державних органів» матеріальна допомога для оздоровлення надається працівнику під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.
Тобто, основною умовою, за якої виплачується матеріальна допомога на оздоровлення, є факт надання працівникові щорічної відпустки (повністю або її частини), проте, в матеріалах справи відсутні відомості щодо надання позивачу щорічної відпустки (повністю або її частини) у 2016 році, а також подання відповідного рапорту, отже, правових підстав для зобов`язання відповідача виплатити таку допомогу у суду немає.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Головуючий-суддя:                                                                      Л.В. Губська
Судді:                                                                                          О.В. Епель
                                                                                                    О.М. Оксененко