РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 березня 2020 року
м. Рівне
Справа № 559/2868/16-ц
Провадження № 22-ц/4815/255/20
Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Ралець Р.В.
Рішення ухвалене в м. Дубно Рівненської області
Дата ухвалення повного тексту рішення 25 листопада 2019 року 
Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В., 
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
секретар судового засідання: Шептицька С.С.,
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ житлового будинку між співвласниками, визнання права власності на1/2 житлового будинку,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на Ѕ житлового будинку та поділ жилого будинку між співвласниками. 
Позов мотивує тим, що з відповідачкою по справі, перебуває у шлюбі зареєстрованому 03 жовтня 2000 року виконкомом Ступнівської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, актовий запис № 01. Від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу рішенням виконкому Мирогощанської сільської ради від 17 квітня 2006 року № 62 відповідачці був наданий дозвіл на добудову жилого будинку АДРЕСА_1 . Згідно погосподарської книги Мирогощанської сільської ради № 2 за 2006-2010 роки, вищевказаний житловий будинок рахується за відповідачкою, про що свідчить інформація Мирогощанської сільської ради від 28.11.2016 року № 122. На момент прийняття зазначеного рішення будинок АДРЕСА_1 складався з коридору, двох жилих кімнат та веранди. До жилого будинку відносився хлів, частина якого була переобладнана в літню кухню.
Зазначає, що за спільні кошти та спільною працею позивач з відповідачкою добудували до будинку ще один коридор та дві жилі кімнати. В той час відповідачка займалася підприємницькою діяльністю. У підприємницькій діяльності використовувалися транспортні засоби, власником яких був позивач. Крім того, було знесено веранду. За рахунок площі однієї з кімнат та коридору влаштували кухню та ванну. Влаштували новий вхід до погреба, який знаходиться між жилим будинком. Поміняли вікна, двері, підлогу. Обшили гіпсокартоном стіни та стелю будинку, поклали плитку на кухні та у ванній. Перекрили будинок. До буднику був підведений природний газ, вода, каналізація, влаштована система опалення. У літній кухні був постелений лінолеум, підведений природний газ. У хліві були влаштовані перегородки та поміняна підлога. Всі будівельні роботи були закінчені влітку 2006 року. 05 вересня 2006 року на ім`я відповідачки було видано свідоцтво про право власності НОМЕР_2 на житловий будинок АДРЕСА_1  та була проведена державна реєстрація права власності відповідачки на спірний жилий будинок, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.10.2016. 
За рахунок проведеної добудови до житлового будинку та робіт, які були виконані в жилому будинку, за спільні трудові та грошові затрати, істотно збільшилась вартість жилого будинку, що в свою чергу є підставою вважати, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважає, що має право на 1/2 частину будинку, оскільки шлюбний договір не укладався, тому частки його та відповідачки є рівними. Домовленості про поділ будинку між ними не досягнуто, відповідачка вважає власником житлового будинку лише себе, тому він змушений звернутись до суду з позовом про визнання спірного житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ його в натурі.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  до  ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 житлового будинку, поділ жилого будинку між співвласниками відмовлено за безпідставністю.
Рішення мотивовано тим, що матеріалами справи не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення позивачем грошових коштів на придбання будівельних матеріалів та прикладання ним спільних трудових затрат для ремонту та добудови спірного житлового будинку, отриманого відповідачем у спадщину, спрямованих на його істотне поліпшення, для визнання його новоствореним майном. Суд першої інстанції, звертає увагу, що добудова до житлового будинку, яку позивач вважає істотним поліпшенням, у встановленому законодавством порядку в експлуатацію не приймалася, а тому не може бути предметом визнання, як новостворене майно, та поділу. Вимоги позову, в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного жилого будинку, також не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від первісних позовних вимог.
У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає його незаконним та необґрунтованим.
Зазначає, про те, що перебуваючи з відповідачкою в шлюбі їх сім`я проживала в житловому будинку АДРЕСА_1 , який належав бабі відповідачки - ОСОБА_6 . Вказує, що спільно з відповідачкою вирішили зробити добудову до спірного жилого будинку, за рахунок якої планувалося збільшити загальну та житлову площу будинку. За спільні кошти та спільною працею з відповідачкою добудували до житлового будинку ще один коридор та дві жилі кімнати.
Вказує, що відповідачка не заперечувала факт проведення добудови до спірного будинку та проведення ремонтних робіт в будинку. Для проведення будівельних робіт він наймав людей, які працювали на будівництві та проводили ремонтні роботи в старій частині спірного будинку. За їх працю він розраховувався особисто, інколи бартером, інколи грошовими коштами.
Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що будівництво добудови до жилого будинку та ремонтні роботи проводилися за рахунок особистих коштів відповідачки по справі.
Вказує на те, що судом першої інстанції зроблено безпідставний висновок, що добудова до житлового будинку у встановленому законодавством порядку в експлуатацію не приймалася, а тому не може бути предметом визнання як новостворене майно та поділу, оскільки 05 вересня 2006 року була проведена державна реєстрація права власності відповідачки на спірний жилий будинок, що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.10.2016.
За наведеного, просив скасувати рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Також просив призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу з метою встановлення вартості проведеної добудови та ремонтних робіт, вартості спірного жилого будинку до поліпшення і після поліпшення, визначення варіантів поділу цього будинку між ним та ОСОБА_4 з врахуванням їх часток у будинку.
В поданому на апеляційну скаргу відзиві, ОСОБА_4 , вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційну скаргу вважає надуманою і безпідставною.
Зазначає, що для визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивач повинен довести не лише те, що за час шлюбу майно просто збільшилося за рахунок саме спільних трудових чи грошових затрат, а й те, що це майно збільшилося у своїй вартості істотно. Чого позивач так і не довів.
Вказане ОСОБА_1 будівництво насправді проводилося ще за життя власниці будинку - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Це підтвердили і допитані судом свідки. Тобто, відповідні будівельні роботи виконувалися ще за життя бабусі, яка просто не встигла їх узаконити, тому це довелося робити правонаступнику.
Зазначає, що конструкція норми ст. 62 СК України передбачає, що майно може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя, якщо до його збільшення у ціні воно належало одному із подружжя. В даному випадку майно на момент добудов і перебудов належало бабусі відповідачки ( ОСОБА_6 ), а не одному з подружжя, тому згадана норма права в цій ситуації не може бути застосована. Вказане майно було передано відповідачці у власність вже після закінчення усіх будівельних робіт.
Також зазначає, що фактично вказаний будинок дістався їй від бабусі у спадщину, оформити яку в нотаріальному порядку не виявилося можливим. За змістом ст. 57 СК України, законодавець встановлює заборону поділу майна, отриманого одним із подружжя у спадщину. Вказує, що у будь-якому разі це майно не було ними придбане чи збудоване у шлюбі і його набуття аж ніяк не пов`язане із докладанням ними якихось спільних зусиль.
Щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи, клопотання про призначення якої заявлено позивачем, то вважає, сторона позивача не довела наявності таких обставин, які унеможливлювали підготовку експертного висновку і подачу відповідного доказу ще під час розгляду справи судом першої інстанції. За таких обставин, суд апеляційної інстанції повинен надати оцінку вже наявним доказам у справі. Вважає, що юридичних підстав для проведення будівельно-технічної експертизи на стадії апеляційного розгляду справи немає.
З огляду на наведене просять рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
ОСОБА_1 та його представник адвокат Мельник Т.В. в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Представник ОСОБА_4 адвокат Боржецький О.Л., просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення позивачем грошових коштів на придбання будівельних матеріалів та прикладання ним спільних трудових затрат для ремонту та добудови спірного житлового будинку, отриманого відповідачем у спадщину, спрямованих на його істотне поліпшення, для визнання його новоствореним майном. Також суд першої інстанції, звертав увагу, що добудова до житлового будинку, яку позивач вважає істотним поліпшенням, у встановленому законодавством порядку в експлуатацію не приймалася, а тому не може бути предметом визнання, як новостворене майно, та поділу. Вимоги позову, в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного жилого будинку, також відхилені, оскільки є похідними від первісних позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що згідно свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 , сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі зареєстрованому 03 жовтня 2000 року виконкомом Ступнівської сільради Здолбунівського району Рівненської області, актовий запис № 1. Від шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду від 29.03.2017 року. (а.с.5, 6).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно записів погосподарської книги № 2 за 2001-2005 роки Мирогощанської сільської ради, житловий будинок АДРЕСА_1 значиться за ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім неї в будинку зареєстровані: її внучка ОСОБА_4 , правнучка ОСОБА_8 , правнук ОСОБА_7 . Згідно погосподарської книги № 2 за 2006-2010 роки Мирогощанської сільської ради, вищевказаний житловий будинок рахується за ОСОБА_4 (а.с.7).
26.07.1989 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім`я внучки ОСОБА_4 , відповідно до якого заповіла їй на випадок своєї смерті усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось. Заповіт посвідчений секретарем виконкому Мирогощанської сільради Н. Моторнюк від 26.07.1989 за реєстровим номером 54 (а.с.83, 84).
З копії журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Мирогощанської сільської ради, вбачається, що 26.07.1989 року було посвідчено заповіт ОСОБА_6 , складений на ім`я внучки ОСОБА_4 (а.с.65-66).
Згідно повідомлення Другої Дубенської держнотконтори № 732/01-16 від 31.07.2018, спадкова справа після смерті ОСОБА_6 їхньою нотконторою не заводилась (а.с.92, 93).
Відповідно поверхового плану та експлікації внутрішніх площ будинку, станом на 08.10.1986 рік, будинок складався з 2-х житлових кімнат, коридору, кухні, веранди, кладовки. Окрім того, у складі будинковолодіння, крім будинку, були будівлі: сарай-літня кухня та сарай (а.с.68-70).
Як вбачається з інвентарної справи № 6621, яка витребувана та оглянута місцевим судом і знаходиться при цивільній справі, спірний будинок, на час ухвалення Рішення виконкому Мирогощанської сільради № 103 від 21 липня 2016 року про оформлення права власності за ОСОБА_4 , вже складався з 4 житлових кімнат, кухні, коридору, комори.
З наявного в інвентарній справі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 та згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.10.2016 року, вбачається, що 05 вересня 2006 року була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на жилий будинок в АДРЕСА_1 (частка 1/1 )(а.с.8).
Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Згідно з частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.
Виходячи з наведеного вище, предметом доказування в даному спорі для ОСОБА_1 є доведення належними та допустимими доказами істотного збільшення у своїй вартості спірного будинку в АДРЕСА_1 , внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, тобто в період від дня смерті спадкодавця ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до реєстрації ОСОБА_4 права власності на це будинковолодіння.
Такі обставини ОСОБА_1 не доведені.
Показання свідків, які є близькими та знайомими ОСОБА_1 та які проживають в іншому селі іншого району області і дані ними в суді через 13 років від часу подій, обгрунтовано не взяті до уваги місцевим судом. 
Позивачем будь-яких документів, чеків, накладних (тощо) на придбання ним будівельних матеріалів, затрат коштів на спірне будівництво, у зазначений вище період, до справи не надано.
Зайнята стороною позивача позиція, що спірне домоволодіння є спільним майном подружжя та підлягає поділу апріорі, а зворотне має доводити саме відповідачка - є не конструктивною, оскільки суперечить вимогам ст.12, 13, 81 ЦПК України. ОСОБА_1 є ініціатором (позивачем) виниклого спору і саме він має довести свої вимоги виходячи з наведеного та з правової конструкції ст. 62 СК України.
Натомість, ОСОБА_4 стверджує, що добудова до спірного будинку була проведена ще за життя спадкодавця. Звернення її до сільської ради в квітні 2006 для надання дозволу на добудову спірного будинку було викликане необхідністю дотримання процедури узаконення вже проведеної добудови.
Згідно ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.76 ЦПК України, висновок експерта є доказом.
Згідно ст.106 ЦПК України, учасник справи має право подати висновок експерта, складений на його замовлення.
Оскільки ОСОБА_1 не подав до суду висновок експерта, то він несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ним такої процесуальної дії.
Збирати докази з власної ініціативи в справі для однієї із сторін, колегія суддів не вбачає підстав.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди банку із ухваленим у справі судовим рішенням.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.
Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 16 березня 2020 року.

Головуючий:                                                                                 С.В. Боймиструк

Судді:                                                                                             Н.М.Ковальчук 

С.С. Шимків