Постанова
Іменем України
 
01 червня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 520/14902/17
провадження № 61-21727св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
відповідачі: ОСОБА_5 , Департамент міського господарства Одеської міської ради, 
третя особа - Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року у складі судді Луняченка В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Комлевої О. С., Сегеди С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, який уточнили у процесі розгляду справи, до ОСОБА_5 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, посилаючись на те, що станом на квітень 2009 року вони були зареєстровані та постійно проживали у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 . В жовтні 2017 року їм стало відомо, що на підставі розпорядження органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради (далі - Управління ЖКГ Одеської міської ради) від 14 квітня 2009 року № 213300 ОСОБА_5 було передано у приватну власність 223/1000 часток спірної квартири, що складає 15,38 кв. м. Умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в жилому приміщенні, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Однак відповідач не отримувала їх згоди на здійснення приватизації. Крім того, приватизована ОСОБА_5 площа (15,38 кв. м) є більшою за жилу площу кімнати (9,54 кв. м), яка була надана їй в одноосібне користування за договором найму, і частково включає в себе загальну площу, виділену у спільне користування. Вважають, що оскільки загальна площа квартири складає 66,20 кв. м, то частка кожного з користувачів має становити 13,24 кв. м (66,20 кв. м/5 осіб) або 200/1000. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 14 квітня 2009 року, видане Управлінням ЖКГ Одеської міської ради, яке посвідчує, що 223/1000 частин квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з договором найму ОСОБА_5 є самостійним наймачем окремої кімнати в комунальній квартирі, а тому згода позивачів як наймачів інших двох кімнат на її приватизацію не вимагається. Загальна площа частини квартири, що була передана відповідачу у власність, визначена пропорційно площі займаних наймачами жилих кімнат, тобто з дотриманням встановленого порядку. Отже, вказаною приватизацією не були порушені житлові права позивачів.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними і такими, що суперечать судовій практиці, зокрема висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеному в ухвалі від 22 березня 2017 року у справі № 752/12075/15-ц, а також правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 30 січня 2013 року у справі    № 6-125цс12. Умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в жилому приміщенні, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Якщо хтось із членів сім`ї, який має право користування жилим приміщенням, не дає письмової згоди на приватизацію житла, яке підлягає передачі у спільну сумісну власність, таке жиле приміщення не може бути приватизоване. Ніхто із зареєстрованих та проживаючих у спірній квартирі членів сім`ї не давав згоди ОСОБА_5 на приватизацію. Оскільки загальна площа квартири складає 66,20 кв. м, то частка кожного з користувачів має становити 13,24 кв. м (66,20 кв. м/5 осіб) або 200/1000. Однак приватизована відповідачем площа квартири (15,38 кв. м) є значно більшою за жилу площу кімнати (9,54 кв. м), яка була надана їй в одноосібне користування за договором найму, і частково включає в себе загальну площу, виділену у спільне користування. Зазначені порушення законодавства щодо порядку та умов приватизації державного житлового фонду є підставою для визнання недійсним виданого на ім`я ОСОБА_5 свідоцтва про право власності. 
 
У січні 2020 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Одеси.
 
26 грудня 2019 року справа № 520/14902/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 травня 2020 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Судами встановлено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів міста Одеси від 21 червня 1985 року № 226 ОСОБА_5 було видано ордер серії ЖР № 209 на право зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім`ю у складі п`яти осіб.
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 17 грудня 2008 року у справі     № 2-5205/2008 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , який діяв у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Київської районної адміністрації міста Одеси задоволено. Змінено договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 . Залишено в користуванні ОСОБА_5 кімнату площею 9,54 кв. м та зобов`язано Київську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_5 окремий договір найму на вказане жиле приміщення. У користування ОСОБА_1 , діючого в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , надано кімнати площею 17,3 кв. м та 12,7 кв. м. У загальному користуванні залишено кухню, коридор, ванну кімнату і туалет.
 
На підставі зазначеного рішення головою Київської районної адміністрації Одеської міської ради було винесено розпорядження від 23 лютого 2009 року № 118, яким: визнано ОСОБА_5 наймачем жилої площі, що складається з однієї кімнати площею 9,54 кв. м у комунальній квартирі АДРЕСА_1 ; зобов`язано директора Комунального підприємства «ЖКС Чорноморський» відкрити на ім`я ОСОБА_5 особовий рахунок на вказану жилу кімнату на сім`ю у складі однієї особи.
 
24 березня 2009 року ОСОБА_5 звернулася до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (далі - КП «Міське агентство з приватизації житла») із заявою, в якій просила передати їй у приватну власність приміщення комунальної квартири, яке вона займає на умовах найму.
 
Після проведення розрахунків загальної площі, що належить наймачеві у квартирі, Управління ЖКГ Одеської міської ради як орган приватизації видало розпорядження від 14 квітня 2009 року № 213300 про передачу у приватну власність ОСОБА_5 , яка мешкає в одній кімнаті квартири спільного заселення  АДРЕСА_1 , площу квартири, що приватизується, в розмірі 15,38 кв. м, що становить 232/1000 часток у спірному житлі.
 
14 квітня 2009 року Управління ЖКГ Одеської міської ради видало  ОСОБА_5 свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що 223/1000 частин квартири    АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .
 
Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, виданою 27 листопада 2017 року Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Вільямса 48/1/2/3», у квартирі   АДРЕСА_1  зареєстровані та проживають п`ять осіб. Кімнати площею 17,3 кв. м та 12,7 кв. м. займають наймач ОСОБА_1 у складі сім`ї з чотирьох осіб: він, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а кімнату площею 9,54 кв. м. - їх сусідка ОСОБА_5 . 
 
На виконання вимог ухвали Київського районного суду міста Одеси від 23 травня 2018 року КП «Міське агентство з приватизації житла» надало належним чином завірену архівну справу, яка стосується приватизації ОСОБА_5 частки у спірній комунальній квартирі, в якій згідно з проведеним органом приватизації розрахунком загальна площа, що була передана відповідачу у власність, визначена пропорційно площі займаних наймачами жилих кімнат, тобто з дотриманням встановленого порядку.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено право на повагу до житла.
 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до частини першої статті 4 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.
 
Частиною першою статті 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
 
Ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина третя статті 9 ЖК Української РСР).
 
Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.
 
Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
 
Статтею 1 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2482-XІІ), який визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання, передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. 
 
До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму (частина перша статті 2 Закону № 2482-XІІ).
 
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 5 Закону № 2482-XІІ якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону № 2482-XІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку).
 
Виходячи з аналізу змісту наведених норм Закону № 2482-XІІ право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.
 
Згідно з пунктом 7 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке було чинним на час приватизації  ОСОБА_5 частки у спірній квартирі (далі - Положення), загальна площа квартири (будинку) визначається як сума площ жилих і підсобних приміщень квартири (будинку), веранд, вбудованих шаф, а також площ лоджій, балконів і терас, які враховуються з використанням таких коефіцієнтів: для лоджій - 0,5, для балконів і терас - 0,3. Розмір загальної площі, що належить кожному наймачеві у квартирі, де мешкають два і більше наймачів, визначається як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат (додаток 1).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, щона виконання рішення суду розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 23 лютого 2009 року № 118 договір найму спірної квартири був розділений між ОСОБА_5 , яка одна мешкала у жилій кімнаті №  5 площею 9,54 кв. м, та ОСОБА_1 , сім`я якого у складі з чотирьох осіб (він і троє синів) проживала у двох інших жилих кімнатах, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_5 є самостійним наймачем окремої кімнати в комунальній квартирі і згоди позивачів на її приватизацію Закон       № 2482-XІІ не вимагає.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 752/21958/17-ц (провадження                № 61-18763св19).
 
При цьому суди правильно виходили з того, що вказаною приватизацією не були порушені житлові права позивачів, оскільки загальна площа, що була передана відповідачу у власність, визначена з дотриманням встановленого порядку - її розмір обчислений пропорційно площі займаних наймачами жилих кімнат та з урахуванням площі підсобних приміщень квартири загального використання.
 
Таким чином, встановивши відсутність порушення законодавства щодо порядку та умов приватизації ОСОБА_5 частки у комунальній квартирі, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в житловому приміщенні, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, а тому, якщо хтось із членів сім`ї, який має право на користування жилим приміщенням, не дає письмової згоди на приватизацію житла, яке підлягає передачі у спільну сумісну власність, таке жиле приміщення не може бути приватизоване, не заслуговують на увагу, оскільки в разі, коли у квартирі мешкають два і більше наймачів, які займають окремі кімнати, то кожен з них має право самостійно приватизувати виділене їм за договором найму жиле приміщення без отримання згоди інших наймачів та членів їх сімей. Таким чином, вищевказана умова підлягала б застосуванню у випадку використання ОСОБА_1 свого права на приватизацію займаних ним та його синами жилих кімнат, тобто саме на нього закон покладає обов`язок при здійсненні приватизації отримати письмову згоду всіх повнолітніх членів своєї сім`ї. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що загальна площа спірної квартири складає 66,20 кв. м, а тому частка кожного її мешканця має бути рівною та становити 13,24 кв. м (66,20 кв. м/5 осіб) або 200/1000, є неспроможними, так як загальна площа, яка підлягає передачі наймачу у власність, визначається пропорційно площі займаних наймачами жилих кімнат, тобто її розмір не залежить від кількості осіб, які постійно проживають у жилому приміщенні. 
 
Посилання заявників на те, що приватизована відповідачем площа квартири (15,38 кв. м) є значно більшою за жилу площу кімнати (9,54 кв. м), яка була надана їй в одноосібне користування за договором найму, і частково включає в себе загальну площу, виділену у спільне користування, також не заслуговують на увагу, оскільки розмір загальної площі, що належить кожному наймачеві у квартирі, де мешкають два і більше наймачів, визначається як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат. Отже, загальна площа, що була передана відповідачу у власність, визначена з дотриманням встановленого порядку.
 
Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення є незаконними і такими, що суперечать правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12, є безпідставними, оскільки у вказаній справі Верховний Суд України зробив висновок, що виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XІІ у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом іншими членами сім`ї. Всупереч наведеним положенням законодавства суди пов`язали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.
 
Таким чином, правовий висновок Верховного Суду України у вказаній справі не стосується правовідносин, які виникли між сторонами в цій справі, оскільки право  ОСОБА_1 як окремого наймача та всіх членів його сім`ї на приватизацію виділених їм кімнат у квартирі ніким не оспорюється. Суди не пов`язували право сторін на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладений в ухвалі від 22 березня 2017 року у справі № 752/12075/15-ц, є неспроможними, оскільки згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо клопотання  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заявили клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій сформували нову правову позицію щодо приватизації державного житлового фонду, яка суперечить закону.
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
Крім того, Верховний суд звертає увагу на те, що неправильне застосування норм права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, що передбачено статтею 412 ЦПК України. Такими повноваженнями наділена не лише Велика Палата Верховного Суду, але і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відповідно до частини першої статті 25 ЦПК України.
 
Тобто, передбачивши можливість скасування судових рішень при їх касаційному перегляді в разі неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, законодавець запровадив механізми уніфікації висновків, і такі механізми є ефективними. 
 
За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання заявників про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки в цій справі судами правильно застосовано норми матеріального права, а наведені у клопотанні аргументи не свідчать про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
В задоволенні клопотання  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов