ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 760/18420/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Оксюта Т.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
          
Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                        Мєзєнцева Є.І.
                                                  Чаку Є.В.
При секретарі:                              Марчук О.О.
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив:
- визнати дії відповідача щодо закінчення виконавчого провадження ВП №58067395 протиправними;
- визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №58067395 від 05 червня 2019 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебував виконавчий лист №760/3142/17, виданий 29 грудня 2018 року Солом`янським районним судом м. Києва про зобов`язання Міністерства оборони України розглянути подані ОСОБА_1 документи для призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності ІI групи, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові. 
Проте, боржником рішення суду фактично не виконано, оскільки згідно змісту описово-мотивувальної частини судового рішення за ОСОБА_1 визнано право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. Однак, Міністерством оборони України прийнято рішення про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, що і стало підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 05 червня 2019 року.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року в задоволенні даного адміністративного позову відмовлено в повному обсязі. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що на виконання судового рішення Міноборони України повторно розглянуто документи ОСОБА_1 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у відповідності до норм чинного законодавства і прийнято рішення, викладене у формі протоколу, із зазначенням підстав відмови в її призначенні та виплаті. Крім того, суд зауважив, що на державного виконавця покладено обов`язок забезпечити виконання безпосередньо розгляду стягувачем заяви та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. У той же час, вказаним виконавчим листом не встановлено, яким має бути вказане рішення – позитивним чи негативним.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відповідач, попри висновки судів першої та апеляційної інстанції прийняв рішення про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги з підстав, які вже були визнані необґрунтованими. Крім того, наголошує, що судовими рішеннями зобов`язано відповідача не лише розглянути повторно заяву позивача, а прийняти відповідне рішення саме з урахуванням висновків суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд за їх участю.
З урахуванням ч.2 статті 12 КАС України, а також беручи до уваги, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Адміністрації Державної прикордонної служби України про:
- визнання протиправними дій відповідачів щодо непризначення одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16-16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей № 2011-XII;
- стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до статей 16-16-3 Закону № 2011-XII та Постанови КМУ № 975 у розмірі 200-кратному прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, у сумі 693 146 грн.;
- зобов`язання відповідачів призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до Постанови КМУ № 975 та статей 16-16-3 Закону № 2011-XII у розмірі 200-кратному прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року по справі №760/3142/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року, адміністративний позов задоволено частково, а саме визнано неправомірною бездіяльність Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, зобов`язання Міністерства оборони України розглянути подані ОСОБА_1 документи для призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності ІI групи, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків, викладених у постанові. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
У травні 2019 року ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАС України звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва із заявою, в якій просив:
- розглянути заяву в порядку спеціальної процедури, що встановлена статтею 383 КАС України, та постановити ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 КАС України;
- визнати протиправним рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, що оформлене пунктом 23 протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 22 березня 2019 року №36;
- зобов`язати Міністерство оборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 ч. 1 статті 129, статті 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІ (другої) групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії відповідно до п.п. «б» п. 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року вказану заяву ОСОБА_1 – залишено без задоволення. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що на виконання судових рішень Міноборони України розглянуто документи позивача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у відповідності до норм чинного законодавства і прийнято рішення, викладене у формі протоколу, із зазначенням підстав відмови в її призначенні та виплаті. Крім того, суд зауважив, що незгода позивача з викладеним у протоколі від 22 березня 2018 року № 36 рішенням є підставою для звернення до суду у загальному позовному порядку з вимогою про визнання протиправним та скасування вказаного рішення.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 скасовано та прийнято окрему ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним рішення про відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформлене пунктом 23 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від п. 23 протоколу від 22 березня 2019 року № 36.
Зобов`язано Міністерство оборони України вжити заходи щодо усунення порушень п.9 ч.1 статті 129, статті 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням II (другої) групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії відповідно до пп.«б» п.1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
На підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року по справі №760/3142/17, 29 грудня 2018 року судом видано виконавчий лист.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 15 січня 2019 року відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду по справі №760/3142/17.
Судом першої інстанції встановлено, що з матеріалів виконавчого провадження ВП №58067395 вбачається, що в ході виконання виконавчого листа від Міністерства оборони України надійшла заява про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із тим, що 22 березня 2019 року комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, розглянуто заяву ОСОБА_1 та прийнято рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05 червня 2019 року було закінчено виконавче провадження ВП №58067395.
Позивач, вважаючи, що вказана постанова державного виконавця про закриття виконавчого провадження є протиправною, а його права порушено, звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду у справі №760/3142/17 виконано Міноборони України у повному обсязі шляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 , а на державного виконавця покладено обов`язок забезпечити виконання безпосередньо розгляду стягувачем заяви та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. В той же час, вказаним виконавчим листом не встановлено яким має бути вказане рішення – позитивним чи негативним.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в  Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1, 2 ч.1 статті 3 Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 
Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ч.1 статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ч.1 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У відповідності до п.1 ч.1 статті 26 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. 
Абзацом 1 ч.6 статті 26 Закону передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). 
Відповідно до ч.1 статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до п.9 ч.2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до ч.1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Згідно статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Як було встановлено раніше, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року по справі №760/3142/17 зобов`язано Міністерство оборони України розглянути подані ОСОБА_1 документи для призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності ІI групи, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.
У наведеному рішенні було встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах СРСР, до яких входили Прикордонні війська КДБ СРСР.
Протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України № 1761 від 27 червня 2014 року встановлено, що множині вогнепальні осколкові поранення особи, яку звільнено з військової служби, ОСОБА_1 , 1964 року народження, наслідком яких стали рубці шкіри, захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.  
05 червня 2013 року позивач отримав ІІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюваннями, пов`язаними із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 05 червня 2013 року серії 10ААБ №338576.
З 01 липня 2014 року позивач отримав первинно ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюваннями, пов`язаними із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 24 липня 2015 року серії 10ААВ №854805.
Позивач надав усі належні документи до уповноваженого органу Міністерства оборони та безпосередньо до самого відповідача - розпорядника бюджетних коштів для прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги у разі інвалідності.
Також судом встановлено, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності IІ групи встановленої статтею 16 Закону України № 2011-XII та Постанови КМУ № 975.
При цьому, законодавцем встановлено обов`язок саме Міністерства оборони України стосовно прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку із встановленням останньому ІІ групи інвалідності, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби під час здійснення інтернаціонального зобов`язання.
Право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, саме з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.
Тому 01 липня 2014 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII та Постанови КМУ № 975 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності IІ групи.
Прийняття позивача на військову службу та звільнення з неї провадились керівником Міністерства оборони - Міністром оборони, а тому усі видатки з виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності має провадити саме Міністерство оборони України.
Відповідно до ч.4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду у справі №760/3142/17 комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, викладене у п. 23 протоколу засідання комісії від 22 березня 2019 року № 26. В даному рішенні зазначено, що згідно ч.6 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом держаної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.
Міністерство оборони України в 1986 році не здійснювало розрахунок під час звільнення з Прикордонних військ КДБ СРСР, оскільки Міністерство оборони України було створено 24 серпня 1991 року відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про військові формування України» та не є правонаступником Міністерства оборони СРСР.
Згідно статті 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи.
Витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в Прикордонних військах мають здійснюватися Державною прикордонною службою України.
Разом з тим, ані відповідачем, ані судом першої інстанції, ані комісією Міністерства оборони України не було враховано, що викладені у протоколі від 22 березня 2019 року № 36 підстави для відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразового грошового забезпечення вже були спростовані судовими рішеннями у справі №760/3142/17, примусове виконання якого і було покладено на відповідача.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що у резолютивній частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року зазначено про обов`язок Міноборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги і прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду. Водночас, зміст оформленого п. 23 протоколу від 22 березня 2019 року №36 рішення свідчить, що відповідачем не були враховані висновки суду, адже підстави відмови у призначенні такої допомоги вже були визнані судом необґрунтованими.
Таким чином, з огляду на правовий статус Міноборони України як суб`єкта владних повноважень по відношенні до ОСОБА_1 як громадянина України, який за наслідками судового захисту вправі очікувати на своєчасне та у повному обсязі поновлення порушених прав з боку державних органів, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення поданої заяви, а тому вважає, що оформлене п. 23 протоколу від 22 березня 2019 року №26 рішення про відмову у призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги прийнято всупереч рішення суду, яке набрало законної сили, адже не враховує викладені у такому судовому акті висновки.
Відтак, дії Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині прийняття рішення щодо відмови у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги без урахування висновків суду суперечать п. 9 ч. 1 статті 129, статті 129-1 Конституції України, відповідно до яких судове рішення є обов`язковим до виконання.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки Міністерством оборони України не надано доказів належного виконання постанови суду у справі №760/3142/17 шляхом прийняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням IІ групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби відповідно до статей 16 – 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ №975 з урахуванням висновків суду, то підстави для закінчення виконавчого провадження - відсутні.
Отже, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками Солом`янського районного суду м. Києва про відсутність правових підстав для задоволення позову та скасування оскаржуваної постанови.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безпідставність позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановленні рішення неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи та невірно застосовані норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду – скасувати.
Відповідно до вимог п.2 ч.1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року - скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови – задовольнити.
Визнати дії відповідача щодо закінчення виконавчого провадження ВП №58067395 протиправними.
Визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №58067395 від 05 червня 2019 року.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 14 квітня 2020 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Є.І. Мєзєнцев
                                                                                                    
                                                                                                    Є.В. Чаку