ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/4555/18  Номер провадження 22-ц/814/1016/20	Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 жовтня 2018 року у справі за заявою  ОСОБА_2 про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про забезпечення позову, в якій прохала суд заборонити виселення ОСОБА_2 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити вселення будь-яких інших осіб, крім осіб на кого було здійснено приватизацію в 1993 році та видано свідоцтво на право власності 2 липня 1993 року, в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити державним реєстраторам та/або будь-яким іншим реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру права власності речових прав на нерухоме майно, а також заборонити проведення будь-яких реєстраційних дій (реєстрацію, зняття з реєстрації) щодо фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1 . 
В обгрунтування заяви зазначила, що вона, ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 28.09.2018 року вона отримала поштою лист від ОСОБА_3 , в якому була копія рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998 г., заява з вимогою по виселення та Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2018 р. Відповідно до інформації по витягу ОСОБА_3 на підставі рішення суду від 22 січня 1998 року провела реєстраційні дії 11.09.2018 року та стала власником її частини квартири та частини квартири її сина ОСОБА_4 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також, 04.10.2018 року до неї зателефонувала невідома особа, представилась новим володільцем квартири АДРЕСА_1 , та вимагає її негайного виселення. Заявила, що 05.10.2018 року прийде її висиляти з квартири, оскільки вона вже не є власником. В неї немає іншого житла, ні в якому суді в 1998 році вона не приймала участі. 
Заявник зазначила, що вона буде подавати позов до суду про визнання права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , тому прохала суд вжити заходи забезпечення позову для захисту своїх конституційних прав.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено частково. Заборонено виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні інших вимог - відмовлено.
З вказаною ухвалою суду не погодиласяОСОБА_1 (особа яка, не брала участі у справі, але вважає що оскаржуваним судовим рішенням суд вирішив про її права, свободи, інтереси та обов`язки) та подала на неї апеляційну скаргу, в якій прохає ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 жовтня 2018 року скасувати, а у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити. Апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки обгрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, а також не доведено підстав, які є необхідними умовами для вжиття заходів забезпечення позову в обраний нею спосіб, не зясовано чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Своє право на апеляційне оскарження ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що згідно договору дарування №1998 від 04.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Курячим В.М., вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказану квартиру їй подарувала мати ОСОБА_3 , яка була її власником на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 22.01.1998 року справа №2-95/1998 р, номер запису про право власності 28078666 дата реєстрації 11.09.2018 р., реєстраційний номер об`єкта в ДРРП: 1652059853104. Вказувала, що на даний час рішення Крюківського районного суду м. Кременчука не скасоване та набрало законної сили. В свою чергу заявниці ОСОБА_2 відмовлено у відкритті апеляційного провадження ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13.12.2019 року по справі №2-95/1998 р. Договір дарування жодною особою не оскаржується. Однак, на даний час ОСОБА_1 не має можливості користуватися квартирою, оскільки там проживає стороння особа - ОСОБА_2 .
Перевіркою обґрунтованості доводів апеляції щодо наявності прав у апелянта, на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент прийняття ухвали судом першої інстанції ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування №1998 від 04.10.2018 року та залишається нею і на даний час. Тому, оскаржувана ухвала суду стосується її прав та інтересів, оскільки до участі у розгляді даної справи вона не залучалась.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій остання спростовуючи доводи апеляційної скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні заявник та її представник, апелянт в судове засідання не з`явилася подавши заяву з проханням слухати справу у її відсутність.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення  у відповідній частині або зміни судового рішенняє невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що  ОСОБА_2 була власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів 02.07.1993 року та має право користування вказаним житлом на даний час.
Також, з матеріалів заяви вбачається, що 28.09.2018 року вона отримала поштою лист від ОСОБА_3 , в якому була копія рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998 г., заява з вимогою по виселення та Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2018 р. 
Відповідно до інформації з витягу, 11.09.2018 року ОСОБА_3 на підставі рішення суду від 22 січня 1998 року провела реєстраційні права власності на квартиру АДРЕСА_1 та стала власником її частини квартири та частини квартири її сина ОСОБА_4 .

Так, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 зазначила, що вона буде подавати позов про визнання за нею права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки ніякого суду в 1998 році не було і вона не приймала участь в судовому засіданні з даного питання. 
Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник спір, щодо нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , а тому заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, а саме в частині заборони виселення ОСОБА_2 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм цивільно-процесуального законодавства та матеріального права, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В заяві про забезпечення позову заявник повинен викласти причини, у зв`язку з якими необхідно забезпечити позов, обґрунтувати необхідність певного виду забезпечення позову.
Згідно ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. 
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Так, в п.6 вищезазначеної Постанови, зазначено, що особам які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або повязані матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необгрунтованими.
Однак, суд першої інстанції в порушення вказаних вимог, погоджуючись із доводами заявника та задовольняючи заяву, не надав їм належної оцінки, не перевірив чи забезпечення позову не порушить права зацікавлених та третіх осіб, та не встановив дійсної мети заявника, а тому прийшов до передчасних та необгрутованих висновків про наявність підстав для задоволення заяви.
Так, зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що фактичною підставою для її подання слугувало те, що ОСОБА_2 вирішила звернутися до суду про визнання права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
Однак, з наданих матеріалів справи вбачається, що на даний час рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 22.01.1998 року, яким за ОСОБА_5 визнано право власності на вказану квартиру не скасоване та набрало законної сили. Заявниці ОСОБА_2 відмовлено у відкритті апеляційного провадження ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13.12.2019 року по справі №2-95/1998 р.
Таким чином, на думку колегії суддів заява про забезпечення позову не містить достатнього обгрунтування необхідності забезпечення позову у вигляді заборони виселення ОСОБА_2 із квартири, а також не зрозуміло яким чином виселення ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно.
Крім того, з наданих матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 згідно договору дарування №1998 від 04.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Курячим В.М., подарувала квартиру своїй доньці ОСОБА_1 . Проте ОСОБА_2 позовних вимог до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні вказаною квартирою не пред?явила.
Питання про виселення заявниці з квартири може в добровільному порядку вирішитися лише за її згодою, а в примусовому за рішенням. На даний час власник квартири позовів щодо виселення позивача з квартири не подавала. В той же час вжиття судом першої інстанції такого способу забезпечення позову порушує права та інтереси власника квартири щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Фактично застосований судом першої інстанції спосіб забезпечення позову має на меті не забезпечення виконання рішення суду, яке буде винесено за результатами розгляду справи, а на захист прав заявниці на користування спірною квартирою, хоча докази їх порушення відсутні, та не стосуються змісту заявленого останньою позову.
Однак, суд першої інстанції, вирішуючи питання про задоволення заяви про забезпечення позову, не врахував предмет позову та доцільність, ефективність вжитих заходів забезпечення позову.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , часткового скасування ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 жовтня 2018 року та постановлення нової ухвали по суті поданої заяви.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384  ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -  задовольнити частково.
Ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 жовтня 2018 року в частині вирішення вимог ОСОБА_2 про забезпечення позову у спосіб заборони її виселення з із квартири АДРЕСА_1 - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 в частині забезпечення позову у спосіб заборони її виселення з із квартири АДРЕСА_1 - відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів  безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови суду виготовлено 09 квітня 2020 року.

Головуючий: _____________________ Г.Л. Карпушин 

Судді: ______________ О.О. Панченко _______________ В.П. Пікуль