Постанова 
Іменем України 
 
13 травня 2020 року
м. Київ
справа № 583/1973/17
провадження № 51-284км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016200060000529, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій обставини
Охтирський міськрайонний суд Сумської області вироком від 14 березня 2019 року засудив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Вирішено цивільні позови, питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_7 26 червня 2016 року, приблизно о 00.19 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ-21083»,                  д.н. НОМЕР_1 , по вул. Миргородській у напрямку від вул. Чайковського до                       вул. Сумської у м. Охтирка Сумської області, усупереч вимогам п. 2.9а, 2.10, 12.2, 12.3 і 12.4 ПДР, рухаючись у темну пору доби зі швидкістю, яка перевищує фактичну видимість дороги та яка перевищує максимально допустиму в межах населеного пункту, маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду для руху, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди, в районі будинку № 37 вчинив наїзд на ОСОБА_8 , який знаходився на місці водія на зупиненому мопеді з увімкненим світлом габаритних вогнів по ходу руху біля правого краю проїжджої частини. Внаслідок ДТП ОСОБА_8 було спричинено тяжкі тілесні ушкодження. 
ОСОБА_7 , вчинивши ДТП, маючи змогу надати ОСОБА_8 допомогу, не зупинив транспортний засіб, завідомо залишив на місці події останнього, який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень перебував у небезпечному для життя стані та не мав можливості самостійно вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану. Порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7  з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 06 листопада 2019 року залишив вирок без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2019 року та ухвали Сумського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року і призначення нового розгляду справи у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
Свої вимоги мотивує тим, що, на його думку, слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 проведено з порушеннями вимог КПК України, оскільки не було відтворено умов, обстановки за якої сталася ДТП. Зазначене унеможливило проведення судової автотехнічної експертизи.
Також зазначає, що стороні захисту не було повідомлено про призначення слідчим судової автотехнічної експертизи, а також про клопотання експерта з переліком питань, з`ясування яких  надавало можливість провести експертизу, що є порушенням права на захист. 
Крім цього, захисник вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про доручення проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 , що призвело до ухвалення незаконного вироку.
Також захисник у касаційній скарзі зазначає, що під час проведення огляду місця події 26 червня 2016 року відбувся зовнішній огляд кузова автомобіля, який проведено без ухвали слідчого судді, що, на його думку, є істотним порушенням вимог КПК України. Протокол огляду місця події від 26 червня 2016 року  був використаний експертами при проведенні експертиз, тому висновки інженерно-транспортної експертизи від 29 липня 2016 року, судової автотехнічної експертизи від 11 серпня 2016 року, судової автотехнічної експертизи від 27 квітня 2017 року та судової молекулярно-генетичної експертизи від 22 лютого 2017 року потрібно визнати недопустимими доказами.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений просили розглянути касаційну скаргу без їх участі. Підтримують вимоги скарги
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги і просив її відхилити.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується               статтями 412-414 КПКУкраїни.
При цьому суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при перегляді кримінального провадження в касаційному порядку виходить з фактичних обставин, установлених судами нижчих інстанцій.
У поданій касаційній скарзі захисник, серед іншого, не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду та ставить під сумнів достовірність окремих доказів, даних слідчих експериментів, тоді як їх перевірка в силу статей 433, 438 КПКУкраїни до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту в частині встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
Стосовно доводів скарги щодо порушень вимог ст. 240 КПК України при проведенні слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 , як убачається з протоколу слідчого експерименту від 06 липня 2017 року, слідчу дію було проведено за участі підозрюваного ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_6 та в присутності понятих. Жодних заяв чи зауважень до проведення слідчого експерименту ні засуджений, ні його захисник не подали. 
Як вказав суд апеляційної інстанції, при проведенні слідчого експерименту ОСОБА_7 повідомив обставини події із зазначенням місця, де знаходився потерпілий в момент наїзду на нього, під час слідчого експерименту проводилось вимірювання, фотографування, складена відповідна схема, тому відсутні підстави вважати, що під час зазначеної слідчої дії було істотно порушено вимоги ст. 240 КПК України, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду. 
Спростовуючи доводи про безпідставну відмову суду в задоволенні клопотання про проведення повторного слідчого експерименту, апеляційний суд вказав, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_9 проведений під час досудового розслідування із дотриманням вимог КПК України, тому право сторони захисту на отримання доказів у такий спосіб реалізовано. Нових обставин, які не були відомі під час досудового розслідування, а також  причини, з яких не були здійснені належні дії для їх встановлення чи перевірки, стороною захисту не наведено, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про порушення права ОСОБА_9 на захист, оскільки стороні захисту не повідомлено що постановою слідчого від 10 липня 2017 року було призначено судову автотехнічну експертизи. Як убачається з матеріалів провадження, для проведення призначеної експертизи судовому експерту було недостатньо вихідних даних, про що було повідомлено слідчого (т. 2 а.с. 133). У зв`язку з цим постановою слідчого від 20 липня 2017 року зазначену експертизу залишено без виконання (т. 2 а.с. 138). Тобто призначена експертиза не була проведена і її висновки не покладені в основу обвинувального вироку суду. Враховуючи викладене, неповідомлення стороні захисту про призначення експертизи, яка не була проведена, не може вважатися істотним порушенням в розумінні ст. 412 КПК України. 
Також колегія суддів вбачає безпідставними доводи касаційної скарги про істотне порушення вимог КПК України при зовнішньому огляді кузова автомобіля засудженого. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті. Тобто наявність добровільної згоди володільця або відповідної ухвали слідчого судді необхідна у випадку проникнення до житла чи іншого володіння особи. Оскільки зовнішній огляд кузова автомобіля не пов`язаний з проникненням до володіння особи, то і згода такої особи чи наявність ухвали слідчого судді не є обов`язковою. Враховуючи викладене, доводи скарги про необхідність визнання недопустимими доказами висновків експертиз, проведених на основі зовнішнього огляду кузова автомобіля, також є не обґрунтованими.
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд надав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та, зазначивши підстави ухваленого рішення, обґрунтовано відмовив у її задоволенні. З цим висновком погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
Ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПКУкраїни. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
Враховуючи викладене, касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                             ОСОБА_3