Номер провадження: 22-ц/813/4953/20 
Номер справи місцевого суду: 522/4116/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військово-морського ліцею про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за несвоєчасну виплату середнього заробітку,

                                         В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який вподальшому уточнила, до Військово-морського ліцею про визнання незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки начальника Військової-морського ліцею С.В. Плехуна про звільнення у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом; поновити ОСОБА_1 на посаді діловода командування Військово-морського ліцею з 13.03.2019 року; стягнути з Військово-морського ліцею на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 78 919,68 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату середнього заробітку в розмірі 65 845,80 грн.
Позовна заява мотивована тим, що наказом начальника Військово-морського ліцею № 102 від 01 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 було прийнято на посаду діловода командування Військово-морського ліцею. 13 лютого 2016 року вона уклала контракт з Міністерством оборони України в особі начальника 179 об`єднаного навчально-тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України полковника Міцюка І.О. про проходженнями громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах рядового складу.
На підставі припису тимчасового виконуючого обв`язки Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 від 13 лютого 2016 року вона вибула у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_1 ОНТЦ (м.Полтава) для остаточного вивчення і прийняття на військову службу за контрактом на посаду ВОС-474 (для В/Ч НОМЕР_2 ) в Збройні Сили України.
Після отримання вказаного припису вона надала начальнику Військово-морського ліцею заяву з проханням звільнити її з посади діловода командування Військово-морського ліцею у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом на підставі п.3 ст.36 КЗпП України.
На підставі цієї заяви наказом № 26 від 12.02.2016 року тимчасово виконуючого обов`язки начальника Військово-морського ліцею капітана ІІ рангу ОСОБА_3 її звільнено з займаної посади.
Починаючи з 13 лютого 2016 року по теперішній час на підставі вищевказаного контракту вона проходить військову службу в Одеському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
Контракт є строковим та діє відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Разом з тим, позивач вважає, що при видачі наказу порушено положення ст. 119 КЗпП України та ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині збереження за нею місця роботи на час проходження військової служби за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію і середнього заробітку у Військово-морському ліцеї.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду. В задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року в частині незадоволених вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, сторони до суду не з`явилися.
Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
Від представника Військово-морського ліцею надійшла заява про відкладення розгляду справи з тих підстав, що в ліцеї проведено перевірку фінансово-господарської діяльності за вказівкою та участю фінансово-економічного управління Військово-морських Сил Збройних Сил України з 25.05.2020 року по 28.05.2020 року, у зв`язку з чим відповідач не може прибути до судового засідання.
При цьому, доказів про проведення в день судового засідання в ліцеї перевірки, відповідачем не надано. 
Колегія суддів звертає увагу, що сама по собі присутність належним чином повідомлених сторін на стадії апеляційного перегляду судових рішень не є обов`язковою.
Звертаючись з клопотанням про відкладення розгляду справи, Військово-морський ліцей не навів мотивів за яких особиста присутність його в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги дійсно є необхідною чи обов`язковою з огляду на те, що всі доводи щодо незгоди з апеляційною скаргою ним викладені у відзиві на апеляційну скаргу та в запереченнях на відповідь ОСОБА_1 на відзив відповідача.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду. 
Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасники справи мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі.
Виходячи з вищевказаного, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. 
Порушення норм процесуального права можуть бути  підставою для  скасування  або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.  
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. 
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 щодо поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції поновивши строк звернення до суду, разом з тим виходив з безпідставності заявлених вимог. 
Погодитися з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може.
 
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- наказом начальника Військово-морського ліцею №102 від 01.10.2014 року ОСОБА_1 прийнято на посаду діловода командування Військово-морського ліцею, що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 12; 14-15);
- на підставі припису тимчасово виконуючого обов`язки Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_4 від 11.02.2016 року № 162/ВКП позивачу запропоновано вибути у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 ОНТЦ ( м. Полтава) для остаточного вивчення і прийняття на військову службу за контрактом на посаду ВОС-474 (для в/ч НОМЕР_2 ) в Збройні Сили України (а. с. 16);
- після отримання вказаного припису позивач надала начальнику Військово-морського ліцею заяву з проханням звільнити її з посади діловода командування Військово-морського ліцею у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України (а. с. 52);
- наказом №26 від 12.02.2016 року тимчасово виконуючого обов`язки начальника Військово-морського ліцею капітана ІІ рангу С.В. Плехуна позивача у відповідності до поданої неї заяви звільнено із займаної посади з підстав п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, про що 12.02.2016 року у трудову книжку ОСОБА_1 , завірена копія сторін якої додана позивачем до позовної заяви, здійснено запис про звільнення з підстав п.3 статті 36 КЗпП України у зв`язку з призивом на військову службу (а. с. 13; 14-15);
-13.02.2016 року позивач уклала контракт з Міністерством оборони України в особі начальника 179 об`єднаного навчально-тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України полковника Міцюка І.О. про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу (а. с. 17).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду на підставі ст. ст. 126, 127 ЦПК України.
Постановою Одеського апеляційного суду від 03.07.2019 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2019 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті заявлених вимог.
Судова колегія виходить з наступного.
Згідно зі статтею 65 Конституції України громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з частиною першою та третьою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (стаття 119 КЗпП України).
За змістом частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Рішенням Рaди національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Отже, за працівником, прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно з роз`ясненнями Міністерства оборони України, викладеними у листах від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. 
З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації, без прийняття рішення щодо проведення демобілізації, не припиняє особливий період.
На час звільнення позивача та розгляду справи, Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу та про повну демобілізацію не приймав.
При таких обставинах укладення позивачем контракту з Міністерством оборони України відбулось в особливий період, передбачений Законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України», тому за нею на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію зберігаються місце роботи (посада) та середній заробіток на підприємстві.
Наведених обставин суд першої інстанції не врахував і прийшов до помилкового висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за несвоєчасну виплату середнього заробітку.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що поновлення строку звернення до суду може за наявності поважних причин його пропуску, відбуватися лише до обгрунтованих вимог. 
Проте суд першої інстанції здійснив поновлення строку звернення до суду і одночасно відмовив у задоволенні заявлених вимог, як безпідставних. 
Враховуючи наведене, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Ухвалюючи власне судове рішення, апеляційний суд, з урахуванням встановлених у справі обставин і наведених у цій постанові обґрунтувань, вважає, що заявлені вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є обґрунтованими.
Разом з тим, судова колегія звертає увагу на наступне.
Строки звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, встановлені частиною першою статті 233 КЗпП України. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Згідно з частинами першою, другою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Судова колегія наголошує на тому, що на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
Згідно з пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), зауважив, що «позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Слід також звернути увагу, що встановлені статтями 228 та 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. 
У кожному разі суд зобов`язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також привести у рішенні мотиви, чому він відновлює або вважає неможливим відносити порушений термін.
Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. 
Враховуючи наведене, заява про поновлення строку звернення до суду з позовом не є окремою позовною вимогою.
Зі змісту заяви про поновлення строку звернення до суду не вбачається, коли саме позивач отримала копію оскаржуваного нею наказу про звільнення або дату отримання нею трудової книжки, завірену копію якої вона додала до позовної заяви.
При цьому позивач вказує, що вона була позбавлена практичної можливості звернутися до суду у зв`язку з тим, що вже наступного дня після звільнення вона прибула до військової частини у м. Полтава, де перебувала до 11.04.2016 року та в подальшому продовжила проходження військової служби, що унеможливило своєчасне звернення до суду і лише у березні 2019 року після консультації з адвокатом, вона спромоглась звернутися до суду з відповідними позовними вимогами. 
Суд першої інстанції вважав наведені вище причини пропуску звернення до суду з позовом, поважними і достатніми для поновлення строку звернення до суду.
Проте погодитися з такими висновками райсуду не можна.
Позивач в якості причини пропуску строку звернення до суду з позовом, зазначила перебування у розташуванні військової частини м. Полтава з 13.02.2016 року до 11.04.2016 року з подальшим продовженням військової служби і те, що відповідну консультацію адвоката про порушення своїх прав неправомірним звільненням вона отримала лише у березні 2019 року і одразу звернулася до суду.
Однак наведені причини не можна віднести до поважних, оскільки сам по собі факт перебування у розташуванні віськової частини не свідчить про неможливість звернення до суду за захистом своїх прав. Посилань про перебування безпосередньо на передовій та участь у бойових діях, перебування у плену, проблеми зі станом здоров`я в тому числі у зв`язку з пораненням чи ушкодження здоров`я в не бойовій обстановці, позивачем не наведено та відповідних доказів про це не надано. 
Причин пропуску строку звернення до суду, пов`язаних зокрема з неотриманням або несвоєчасним ознайомленням та несвоєчасним отриманням копії наказу про звільнення чи несвоєчасним отриманням трудової книжки після звільнення, позивачем не наведено. 
Разом з тим, як вбачається з копії витягу з книги обліку руху трудових книжок та вкладників до них, ОСОБА_1 отримала трудову книжку 12.02.2016 року, про що свідчить її підпис у даному журналі обліку та збереження трудових книжок Військово-морського ліцею.
Дані обставини, приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутня інформація про дату вручення позивачу копії наказу про її звільнення та про дату отримання нею трудової книжки, завірені копії сторінок якої позивач додала до позову.
Звернення до суду з вимогами відбулося 13.03.2019 року.
При таких обставинах, судова колегія доходить висновку, що зазначені позивачем причини не є такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення позивача до суду з 13 лютого 2016 року до 13 березня 2019 року. 
За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду без поважних причин.
З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військово-морського ліцею про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за несвоєчасну виплату середнього заробітку.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку ч.3 ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено: 03.06.2020 року

Головуючий          О.М. Таварткіладзе 

Судді:         А.П. Заїкін

                                                               О.В. Князюк