УХВАЛА

25 травня 2020 року 
м. Київ

Справа №  922/3371/19 
Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Пількова К. М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева"
на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2020 у справі Господарського суду Харківської області
за позовом Азово-Чорноморської інвестиційної компанії у формі Товариства з обмеженою відповідальністю 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тарасової Юлії Георгіївни
про скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:
13.05.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" (далі - ТОВ "ФК "Женева", Відповідач) звернулося з касаційною скаргою на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2020 у цій справі.
Статтею 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено форму і зміст касаційної скарги.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
За положенням частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, ухваленою з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; частин першої, третьої статті 11, частини першої статті 74, статей 86, 236 ГПК України.
Також зазначає, що касаційна скарга в цій справі стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме чи має право сторона на відшкодування понесених витрат на правничу допомогу, якщо  не зазначено час, витрачений адвокатом такої сторони на надання правничої допомоги у справі, так як ані Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", ані Господарським процесуальним кодексом України не встановлено мінімальну обов?язкову ставку гонорару адвокату за надану ним правову допомогу, а законодавство України лише гарантує відшкодування обґрунтованих витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення, проте не встановлює обов?язку з компенсації абсолютно всіх заявлених сум витрат (аналогічні висновки викладені в ухвалах Другого адміністративного апеляційного суду у справах №520/9779/19 та №520/12026/19 від 17.02.2020).
Однак, у касаційній скарзі ТОВ "ФК "Женева" не наводить обґрунтування передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, враховуючи наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами норм матеріального права.
Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України.
Керуючись статтями 234, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2020 у справі № 922/3371/19 залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення недоліків до 09.06.2020.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              К. М. Пільков