УХВАЛА

27 квітня 2020 року 
Київ
справа №580/3377/19
адміністративне провадження №К/9901/11342/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Губської О.А.,
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року та постанову Шостого  апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі №580/3377/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Верховний Суд, проаналізувавши матеріали касаційної скарги та ухвалені у цій справі судові рішення, встановив, що предметом спору є визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати а також зобов`язання виплатити   позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом. 
Водночас, пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Своєю чергою, за змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні  Закону України  "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.
Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, а судом не встановлено виключень щодо посадового становища позивача у цій справі в аспекті пункту 1 частини 6  статті 12 КАС України  в поєднанні зі  статтею 50 Закону України «Про запобігання корупції».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 4 частини другої  статті 330 КАС України  у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)  статтею 328 цього Кодексу  підстави (підстав).
Відповідно до частин першої, четвертої  статті 328 КАС України  учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у    частині першій    цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених    частинами другою    і    третьою  статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, прийнятих у справах, що не відносяться до справ незначної складності, є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно підставами, викладеними у формі, визначеній пунктом 4 частини другої    статті 330 КАС України.
Скаржник на обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували норму без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі №620/4218/18.
Водночас, перевіряючи доводи касаційної скарги та зміст постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року, встановлено, що суд апеляційної інстанції врахував висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі №620/4218/18.
Судом апеляційної інстанції зазначено, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону № 3551-ХІІ. 
Колегія суддів зауважила, що у справі № 620/4218/18 позивач є учасник бойових дій, який звільнений з військової служби, та яким оскаржувалася протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої  пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»    в період визначений підпунктами 17 - 18  статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Водночас, у справі №580/3377/19 суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що положення  статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  не розповсюджуються на позивача, оскільки останній не є військовослужбовцем.
Отже, спростовуються доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
За таких обставин, доводи щодо наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною другою    статті 353 КАС України,    відхиляються судом, оскільки такі доводи повинні бути зазначені одночасно з підставами для перегляду судових рішень, прийнятих у справі незначної складності, перелік яких наведений у пункті 2 частини п`ятої    статті 328 КАС України.
Отже, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, прийняті у справі незначної складності, розглянуту за правилами спрощеного позовного провадження, скаржник не посилається на передбачені пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України  виняткові обставини справи, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про їх наявність, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 328, 333 КАС України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року та постанову Шостого  апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі №580/3377/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. А. Губська	
Судді 	М. В. Білак	
 	О. В. Калашнікова