Постанова                
Іменем України
 
17 червня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 173/2158/16-ц
 
провадження № 61-41188 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»;
відповідач - ОСОБА_1 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2018 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У листопаді 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк»(далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»(далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 99 тис. доларів США 
з кінцевим строком повернення - до 20 грудня 2016 року.
Цього самого дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала банку в іпотеку належне їй 
на праві власності нерухоме майно, що розташоване по  
АДРЕСА_1 , а саме адмінбудинок 
з магазином та кафетерієм.
12 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 22 грудня 2006 року, укладеним 
між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , та за договором іпотеки від 22 грудня 2006 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 .
Таким чиним, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права вимоги 
за кредитним договором і договором іпотеки, що укладені 22 грудня 2006 року 
з ОСОБА_1 .
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконувала, на вимоги щодо повернення кредиту не реагувала, утворилася заборгованість, яка станом на 23 листопада 2016 року становить 1 409 688,78 грн, з яких: 1 202 266 грн - тіло кредиту, 108 422,78 грн - відсотки, 100 тис. грн - пеня.
Посилаючись на викладене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд 
у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно - адмінбудинок з магазином та кафетерієм, загальною площею 105,6 кв. м, що розташований по 
АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором від 22 грудня 2006 року з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість в органах нотаріату та місцевого самоврядування, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах державної реєстраційної служби України, ВРЖЕУ, нотаріату, реєстрації дублікатів правовстановлюючих документів в органах реєстраційної служби у тому числі подання заяв та будь-яких документів від імені власника ОСОБА_1 до органів реєстраційної служби тощо) заціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року у складі судді Петрюк Т. М. у задоволенні позову 
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. 
Рішення районного суду мотивовано тим, що право позивача на звернення з вимогою до відповідачки виникло ще у 2010 році, тобто після укладення договору факторингу з ПАТ «ОТП Банк», проте до суду з цим позовом позивач звернувся лише у листопаді 2016 року, а, отже, з пропуском строку позовної давності, про застування якого заявила відповідачка. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 
2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області 
від 24 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. У рахунок погашення заборгованості 
за кредитним договором від 22 грудня 2006 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , яка складається із: 1 202 266 грн - тіло кредиту, 108 422,78 грн - відсотки, 
100 тис. грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, яка утворилася станом на 23 листопада 2016 року, звернуто стягнення на нерухоме майно - адмінбудинокз магазином та кафетерієм, загальною площею 105,6 кв. м, що розташоване за адресою: по 
АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом надання товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором від 22 грудня 2006 року 
з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість 
в органах нотаріату та місцевого самоврядування, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах державної реєстраційної служби України, ВРЖЕУ, нотаріату, реєстрації дублікатів правовстановлюючих документів в органах реєстраційної служби, у тому числі подання заяв та будь-яких документів від імені власника - ОСОБА_1 до органів реєстраційної служби тощо) заціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі - 717 763 грн.Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна», апеляційний суд виходив із того, що строк дії кредитного договору встановлено до 20 грудня 2016 року, а з позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2016 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності. Крім того, рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року, що набрало законної сили, частково задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року у розмірі 1 409 688,78 грн, з яких: 1 201 266 грн - заборгованість за кредитом; 108 422,78 грн - заборгованість за відсотками; 100 тис. грн - неустойка, яке не виконано. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, а рішення районного суду залишити в силі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали 
з Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області.
У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.  
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2020 року справу за позовом 
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач звернувся з позовом до 
суду в межах трирічного строку позовної давності, оскільки не врахував, що 
з майновими вимогами до неї кредитор звернувся 12 грудня 2010 року, 
а з позовом до суду лише у листопаді 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого вона заявила. Також посилається на частина четверту статті 559 ЦК України (строк припинення поруки). 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Боргові зобов`язання за кредитним договором відповідачкою не виконані, 
а тому іпотека на спірне нерухоме майно є чинною. Крім того, позивач вже скористався своїм правом на стягнення заборгованості в межах строку позовної давності і рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року, що набрало законної сили, частково задоволено його позов та стягнуто з відповідачки заборгованість 
за кредитним договором від 22 грудня 2006 року, яке не виконано. Таким чином, посилання відповідачки на пропуск позивачем строку позовної давності є необґрунтованим. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 грудня 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 99 тис. доларів США з кінцевим строком повернення - до 20 грудня 2016 року.
Цього самого дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала банку в іпотеку належне їй 
на праві власності нерухоме майно, що розташоване по 
АДРЕСА_1 , а саме адмінбудинок
з магазином та кафетерієм.
12 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 22 грудня 2006 року, укладеним 
між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , та за договором іпотеки від 22 грудня 2006 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 .
Таким чиним, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права вимоги 
за кредитним договором і договором іпотеки, що укладені 22 грудня 2006 року 
з ОСОБА_1 
12 грудня 2010 року та 12 жовтня 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надсилалися відповідачці досудові вимоги, в яких пропонувалося виконати боргові зобов`язання за кредитним договором та зазначалося про можливість щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконувала, на вимоги щодо повернення кредиту не реагувала, утворилася заборгованість, яка станом на 
23 листопада 2016 року за розрахунком ТОВ «ОТП Факторинг Україна» становить 1 409 688,78 грн, з яких: 1 202 266 грн - тіло кредиту, 
108 422,78 грн - відсотки, 100 тис. грн - пеня.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року, частково задоволено позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язаннями. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року у розмірі 1 409 688,78 грн, з яких: 1 201 266 грн - заборгованість 
за кредитом, 108 422,78 грн - заборгованість за відсотками, 100 тис. грн - неустойка. В іншій частині позову відмовлено. Визнано припиненою поруку за договором поруки від 16 листопада 2009 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 . Визнано припиненою поруку за договором поруки 
від 22 грудня 2006 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 (т. 1, 
а. с. 141-143, т. 2, а. с. 108-112). 
            2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. 
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основногозобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем 
і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя 
не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 України «Про іпотеку»).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Умовами договору іпотеки, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 , а саме у пункті 6.4.1. сторони погодили, що у разі виникнення в іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі шляхом укладення з нею відповідного договору купівлі-продажу у порядку, встановленим чинним законодавством України. 
Отже, сторони погодили, що судовий спосіб захисту прав позивача 
чи позасудовий спосіб такого захисту на підставі виконавчого напису нотаріуса позивач, як іпотекодержатель, може застосувати лише у разі, якщо заходи позасудового врегулювання на підставі застереження у договорі іпотеки не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Натомість позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки третій особі 
у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», тоді 
як суди не встановили, що позивач використав будь-які способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені сторонами у договорі іпотеки.
На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення 
на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно 
з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку»), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 28 вересня 2016 року у справі 
№ 6-1243цс16).
Процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки 
і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), 
і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення 
у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише 
за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється 
до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя 
у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», 
є неналежним способом захисту.
Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, 
що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя 
не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення 
на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки 
на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше 
не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом 
до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки 
є однією з підстав для відмови в позові.
Вимога, встановлена частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).
За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку») - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку») - якщо у відповідному договорі 
(в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», 
не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»).
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19, у якій відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі 
№ 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку», незважаючи 
на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу 
у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/72281/15-ц (провадження 
№ 14-49цс19) та від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).
Таким чином, суд апеляційної інстанції допустився порушень вимог законодавства, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, тому у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна»необхідно відмовити.
У силу частини третьої статті 400 ЦПК України не може залишитися без змін 
й рішення суду першої інстанції, яке відповідачка просить залишити в силі, оскільки воно ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, так як кредитний договір укладено до 20 грудня 2016 року, а позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2016 року. При цьому положення частини четвертої статті 559 ЦК України (припинення поруки) до правовідносин з майновим поручителем не застосовуються. 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Документально підтверджені судові витрати у розмірі 2 756 грн за подання касаційної скарги підлягають стягненню з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 
на користь ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2018 року скасувати.
У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 
2 756 грн.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк