Дата документу 17.06.2020 Справа № 310/5473/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 310/5473/17          Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко А.І. Провадження № 22-ц/807/1162/20            Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                                         
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.
при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про покладення обов`язку припинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», ПАТ «Акцент-Банк» про зобов`язання припинити дію, що порушує право.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.02.2007р. між ним та ВАТ «Комерційний банк «Приватбанк» укладено кредитний договір № ZPBDGK00000098, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в розмірі 16 000,00 доларів США в порядку та на умовах, визначених цим договором, строком до 05.02.2027р. на споживчі цілі - для придбання квартири АДРЕСА_1 .
06.02.2007р. з метою забезпечення вищевказаного кредитного договору між ним та ВАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» був укладений договір іпотеки. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 . 

16.08.2017р. позивачем було отримано лист від ПАТ «Акцент-Банк», в якому банк повідомив його про намір відповідно до договору іпотеки задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 29,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що є предметом за вищевказаним договором іпотеки. 
Проте, на сьогоднішній день є чинним Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно статті 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язання громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, та що у його власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, а також, що загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. 

Враховуючи, що він узяв споживчий кредит у іноземній валюті для придбання вказаної квартири, яка є єдиним його місцем мешкання, площа якої не перевищує визначену законом, та іншого нерухомого житлового майна він не має, то вважає такі вимоги банку незаконними та порушуючими його права на мирне володіння своїм майном.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив зобов`язати відповідачів припинити дії щодо примусового стягнення (відчуження без згоди власника) будь-яким шляхом реалізації предмета іпотеки - однокімнатної квартири загальною площею 29,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються на таку основну суму заборгованості.       

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року в задоволені позову відмовлено. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з тим, що суд не встановив дійсні обставини справи та не визначив виниклі між сторонами правовідносини, а також норми, які підлягали застосування до них. Тому просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити його позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» вказує, що доводи скарги є необґрунтованими, а вимоги позивача такими, що суперечать положенням іпотечного договору та порушують права банку як іпотекодержателя. Тому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2020р. було відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 лютого 2020р. розгляд справи призначено на 18.03.2020р.

У судове засідання 18.03.2020р. сторони не з`явились, повідомлені належним чином ( т. 2 а.с. 10-17).
Розгляд справи було відкладено на 13.05.2020р. згідно з заявами: адвоката позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 у зв`язку з його зайнятістю у інших цивільних справах, які призначені на ту ж саме годину; представника АТ КБ «Приватбанк» Заболотної Р. ОСОБА_3 у зв`язку з введенням карантинних заходів задля запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби (т 2 а.с. 23, 24-25).
Розгляд справи в судовому засіданні 13.05.2020р. було відкладено на 17.06.2020р. за 
заявою адвоката Безух М.І. у зв`язку із неможливістю явки через встановлення на території України карантину з 12.03.2020 по 22.05.2020р. (Т. 2 а.с. 38). 

Сторони у справі були належним чином повідомлені, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про врученням їм судових повісток, зокрема, позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , яким судову повістку у судове засідання 17.06.2020р. було отримано 19.05.2020р.

Всі учасники справи заяв та клопотань апеляційному суду не надали, але в судове засідання не з`явились, тому апеляційний розгляд проведено у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України у їх відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що між позивачем та Приватбанком існують договірні відносини, які базуються на кредитному та іпотечному договорах.

Суд надав ретельний аналіз норм матеріального права, якими врегульовано такі відносини, зокрема, ст.ст. 1049, 1054, статтями 12, 24, 33, 37 ЗУ «Про іпотеку», та на підставі цього аналізу визнав, що, оскільки позивачем як позичальником за кредитним договором допущені порушення вимог цього договору щодо погашення кредитної заборгованості, то банк має право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд вказував, що вимоги позивача не ґрунтуються на чинному законодавстві, яким не встановлено заборони банку захищати свої права як кредитора у кредитних відносинах з позичальником, зокрема, і шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Також вказував, що є безпідставною вимога про зобо`язання припинити дії, спрямовані на примусове стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та набрання чинності іншим законом, який буде прийнято в майбутньому для врегулювання питання погашення заборгованості у іноземній валюті. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд неповно дослідив матеріали справи та не встановив характер дійсних правовідносин між сторонами у справі.

Колегія вбачає, що суд погодився з обставинами, викладеними у позовній заяви, вказавши, що між сторонами мають місце кредитні та іпотечні відносини.

Вказане підтверджується матеріалами справи: кредитним договором № ZPBDGK00000098 від 06.02.2007р., договором купівлі-продажу квартири від 06.02.2007р., договором іпотеки від 06.02.2007р., Витягом про реєстрацію з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна із записом про іпотеку Приватбанку на квартиру позивача (Т. 1 а.с. 5-14. 15).

У матеріалах справи мається рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2016р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016р., якими стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 06.02.2007р. в загальній сумі 13 647,77 доларів США (Т. 1 а.с. 132-139).

Отже, судовими рішеннями встановлено наявність значної заборгованості позичальника ОСОБА_1 перед Приватбанком, що одночасно є підставою і для звер-
нення стягнення на предмет іпотеки.

В матеріалах справі також наявне повідомлення, спрямоване ЗАТ «Акцент-Банк» 08 серпня 2017р. на ім.»я боржника ОСОБА_1 , у якому банк вказує, що згідно з договором факторингу від 01.11.2007р. відбулось відступлення права вимоги, внаслідок чого іпотекодержателем за договором іпотеки від 06.02.2007р. замість Приватбанку став цей банк. Також А-банк зазначає, що має намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме іпотечне майно - квартири АДРЕСА_1 .

Такий договір факторингу надано банками у справу, згідно з яким Приватбанк відступив ЗАТ «Акцент-Банк» права вимоги до боржників, що випливають з договорів, перелік яких зазначено у Додатку № 1 до цього договору.

З Витягу з Додатку № 1 вбачається, що відступлено Акцент-банку було і право вимоги за кредитним договором з позичальником ОСОБА_1 ( Т. 1 а.с. 104-111).

В апеляційній скарзі позивач зазначав, що Акцент-банк не здійснив запис про себе як нового іпотекодержателя у Державному реєстрі, за договором іпотеки від 06.02.2007р., укладеним між ОСОБА_1 та Приватбанком, на підставі договору факторингу, а тому не міг надсилати йому вимогу та не може набувати права власності на іпотечне майно.
Позивачем до позовної заяви надано Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, у якій станом на 17.08.2017р. дійсно відсутній запис про Акцент-Банк як іпотекодержателя квартири АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 15).
Але таких підстав для позовної вимоги про зобов`язання припинити дії щодо примусового стягнення майна, позовна заява не містить, яка не уточнювалась протягом розгляду справи судом першої інстанції, а тому суд не міг перевіряти такі підстави, що було б у відповідності до положень статті 13 ЦПК України порушенням принципу диспозитивності.
Крім того, в такому разі, коли перехід прав іпотекодержателя до А-банку не зареєстровано у вказаних реєстрах, повідомлення А-банку про намір звернути стягнення на предмет іпотеки не створює реальної загрози для позичальника, оскільки спрямовано не іпотекодержателем. А отже і не порушує його майнові права, які намагається захистити позивач.
Також колегія погоджується з висновком суду, що за наявності у позичальника встановленої та стягнутої судом заборгованості за кредитним договором, яка не погашена боржником, не можна зобов`язувати кредитора та/або іпотекодержателя, якому він заборгував, припиняти дії, спрямовані на погашення цієї заборгованості, зокрема, і у спосіб звернення стягнення на іпотечне майно. 

У такому разі, якщо з боку банку відбудеться в подальшому порушення вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо прав позивача, то в такому разі вони і будуть захищатись судом відповідним ефективним способом.
На теперішній час вважати, що права позивача, гарантовані вказаним законом, вже є порушеним підстав не мається. 
До того ж, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає чинному законодавству, оскільки ним не передбачено можливості припиняти дії кредиторів та іпотекодержателів до набуття в майбутньому чинності законом, який ще не прийнято на законодавчому рівні.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, тому у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України її слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ (далі – Закон № 540-ІХ).

З змістом підпункту 3 пункту 12 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-ІХ під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 384, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів. витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 рокуу цій справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складений 22 червня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.