СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2020 р.                                                                            Справа №922/3337/19  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя           Бородіна Л.І., суддя  Лакіза В.В.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,
представників сторін:
позивача - Снісаренко В.Б. на підставі ордеру про надання правової допомоги серії КС №746403 від 28.04.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №8577/10 від 27.12.2019, 
відповідача -  Демура І.Б. на підставі довіреності від 04.12.2019, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4883 від 27.09.2017,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду у режимі відеоконференції з Окружним адміністративним судом м. Києва апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Витязь Індастріал" (вх.№695Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2020, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Лавренюк Т.А., час проголошення рішення - 10:24год, дата складання повного тексту рішення - 06.02.2020, у справі №922/3337/19 
за позовом Дочірнього підприємства "Товариство шанувальників природи Козелецького району", с. Кобижча, Бобровицький район, Чернігівська обл.,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Витязь Індастріал", м. Харків,
про стягнення 754 725, 01грн

ВСТАНОВИЛА:

Дочірнє підприємство "Товариство шанувальників природи Козелецького району" звернулося до місцевого господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Витязь Індастріал", в якій просить суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати в розмірі 717 000, 00грн, 34 613, 01грн пені та 3 112, 00грн 3% річних за користування чужими грошовими коштами. Судові витрати зі сплати судового збору позивач просить покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору постачання №1006/7 від 31.05.2019 щодо виготовлення та поставки обладнання - зерносушарки у встановлений договором строк, а також невиконання зобов`язань з поставки шнекових транспортерів. 
Як зазначає позивач, відповідач у визначений договором строк поставку товару (зерносушарки) на суму 645 000, 00грн, оплаченого позивачем, не здійснив. У зв`язку із чим, позивач відмовився від договору і вимагав повернути сплачені кошти за товар, однак, відповідач кошти за товар не повернув; позивачем також нараховані на суму боргу 2    863, 00грн 3% річних та 31    861, 23грн пені.
Також 22.07.2019 на підставі комерційної пропозиції відповідача та виставленого рахунку №2207/7 позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 72 000, 00грн за поставку відповідачем шнекових транспортерів у кількості 2шт, які також відповідачем поставлені не були; позивачем нараховані на суму боргу 249 00грн 3% річних та 2    751, 78грн пені. 
Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача суму здійсненої ним передоплати за непоставлений відповідачем товар, а також пеню за неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань та проценти за користування чужими грошовими коштами.  
Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.01.2020 позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Витязь Індастріал" на користь Дочірнього підприємства "Товариство шанувальників природи Козелецького району" 717 000, 00грн попередньої оплати, 19 031, 92грн пені та                     11 040, 48грн судового збору. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення                3 112, 00грн процентів за користування чужими грошовими коштами та 15  581, 09грн пені відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми попередньої оплати в розмірі 645 000, 00грн, здійсненої позивачем за договором №1006/7 від 31.05.2019; суд також дійшов висновку про наявність у позивача права на нарахування пені за неналежне виконання зобов`язань за договором №1006/7 від 31.05.2019 за період з 16.08.2019 по 16.09.2019. Здійснивши перерахунок пені за вказаний період, місцевим господарським судом задоволено ці позовні вимоги частково в розмірі 19 031, 92грн. В частині стягнення процентів, нарахованих за користування чужими грошовими коштами за договором у розмірі 2 863, 00грн, суд відмовив.
З огляду на встановлені факти та враховуючи, що відповідач не поставив позивачу товар, не повернув сплачену позивачем суму попередньої оплати в розмірі 72 000, 00грн, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.
Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 2 751, 78грн та 249, 00грн 3% процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих позивачем за неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки, укладеним у спрощений спосіб.
Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення про стягнення 717 000, 00грн попередньої оплати,            19 031, 92грн пені, 11 040, 48грн судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не в повній мірі були з`ясовані обставини та не надано належної оцінки фактичної відсутності односторонньої відмови від договору №1006/7 від 31.05.2019 зі сторони позивача в порядку частини 4 статті 849 Цивільного кодексу України, а також не надано належної оцінки фактичному виконанню зі сторони відповідача робіт, що свідчить, у тому числі, про недоведеність обставин, що мають значення для справи.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 у справі №922/3337/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Витязь Індастріал" на рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2020 у справі №922/3337/19; встановлено позивачу строк до 17.04.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання відзиву апелянту; встановлено учасникам справи строк до 17.04.2020 для подання до суду заяв і клопотань; призначено справу до розгляду на 28.04.2020 об 11:30год.
13.04.2020 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3474), зазначає, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак, відповідач не поставив в обумовлений строк обладнання, внаслідок чого позивач скористався своїм правом і направив відповідачу претензію про розірвання договору і повернення сплачених за товар коштів. Таким чином, вважає, що між позивачем та відповідачем 17.09.2018 (дата вручення відповідачу претензії) припинились зобов`язання. Позивач також зазначає, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів поставки відповідачу товару. З огляду на викладене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду від 27.01.2020 - без змін. 
Від позивача також надійшло клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції (вх.№3475), проведення якої просить доручити Деснянському районному суду м. Києва або Подільському районному суду м. Києва, або Господарському суду м. Києва, або Північному апеляційному господарському суду.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2020 доручено Окружному адміністративному суду м. Києва забезпечити проведення судового засідання, яке відбудеться 28.04.2020 об 11:30год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду у залі судового засідання №105 у справі №922/3337/19, у режимі відеоконференції, оскільки за результатом проведеної перевірки інформації в WEB-програмі "Бронювання систем відеоконференцзв`язку" встановлено, що зали відеоконференцзв`язку перелічених заявником у клопотанні судів об 11:30год 28.04.2020 заброньовані для проведення інших судових засідань в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 28.04.2020, яке відбулось у режимі відеоконференції з Окружним адміністративним судом м. Києва, представник апелянта, який з`явився до Східного апеляційного господарського суду, оголосив доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.
Також представник апелянта оголосив усне клопотання про допит свідка ОСОБА_1 , який присутній у судовому засіданні, для надання пояснень щодо відомих йому обставин даної справи.
Представник позивача, яка з`явилась до Окружного адміністративного суду            м. Києва, проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.
Щодо усного клопотання представника апелянта про допит свідка ОСОБА_1 для надання пояснень щодо відомих йому обставин даної справи, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
По-перше, як вбачається із матеріалів справи, заява свідка ОСОБА_1 була подана відповідачем до суду першої інстанції 24.01.2020, після спливу встановленого судом ухвалою від 29.10.2019 строку для подання заяв і клопотань.
А саме, судом було встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання доказів разом із відзивом на позовну заяву; ухвала суду першої інстанції була вручена відповідачу 08.11.2019.
Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України, до відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.
Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
26.11.2018 (25.11.2018 подано до підприємства поштового зв`язку) від відповідача до місцевого господарського суду надійшов відзив на позовну заяву з доданими до неї доказами в обґрунтування доводів, викладених у відзиві, які враховані судом першої інстанції при розгляді справи і яким надана правова оцінка.
У судовому засіданні Господарського суду Харківської області 27.01.2020 без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку подання заяви свідка та залишення без розгляду поданого відповідачем доказу, оскільки заявник не довів поважності причин пропуску строку для подання відповідного доказу.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з цим висновком суду першої інстанції, оскільки, відповідно до положень статті 80 Господарського процесуального кодексу України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
У відзиві на позовну заяву відповідач не зазначав про неможливість подати заяву свідка разом із відзивом. Як вбачається із заяви відповідача, в обґрунтування неможливості подання заяви свідка у встановлений судом строк, відповідач посилається лише на те, що заява свідка була виготовлена 24.01.2020, однак, не наводить суду саме обставин, які унеможливили відповідачу подати цей доказ у встановлений судом строк.
Відтак, дана заява свідка як доказ обґрунтовано не була предметом розгляду суду першої інстанції.  
Поряд з цим, відповідно до положень статей 87-89 Господарського процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.
Показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.
Свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.
Однак, у даному випадку заява свідка взагалі не була предметом розгляду місцевого господарського суду, відтак, у суду апеляційної інстанції в силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для допиту свідка щодо обставин, які викладені ним у відповідній заяві, що обґрунтовано не була прийнята судом першої інстанції як доказ.  
У протилежному випадку (здійснення судом апеляційної інстанції допиту свідка) були б порушені вимоги статті 269 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття додаткових доказів, які не були предметом розгляду суду першої інстанції.
І по-друге, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до частини 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України, на підставі показань свідків не можуть встановлюватись обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.
У спірних правовідносинах обставини, які мають бути встановлені, є, по-перше, факт належного виконання відповідачем договору шляхом виготовлення та поставки зерносушарки у встановлений договором строк, що відповідно до пункту 4.2. договору підтверджується виключно підписаною обома сторонами накладною; і по-друге, належне виконання своїх зобов`язань з поставки шнекових транспортерів на підставі комерційної пропозиції відповідача та виставленого рахунку на оплату.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія залишає без розгляду усне клопотання представника апелянта про допит свідка, оголошене в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 28.04.2020.
Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, представники сторін висловили свої доводи і вимоги щодо апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.
Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи і вимоги апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив, що апелянт не погоджується з рішенням місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з нього попередньої оплати за обладнання, які відповідач зобов`язався поставити позивачу: 645 000, 00грн попередньої оплати за виготовлення та поставку зерносушарки та 74 000, 00 попередньої оплати за поставку шнекових транспортерів, та пені у розмірі 19 031, 92грн за порушення зобов`язання з поставки зерносушарки; апелянт просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого господарського суду в частині задоволених позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши у судовому засіданні представників позивача і відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, 31.05.2019 між Дочірнім підприємством "Товариство шанувальників природи Козелецького району" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Витязь Індастріал" був укладений договір постачання №1006/7 (надалі - договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язався виготовити і поставити, а позивач - сплатити та прийняти обладнання, що зазначене у специфікації (пункт 1.1 договору).
У розділі 2, 3 договору сторони погодили, що вартість обладнання за даним договором складає суму всіх специфікацій; порядок розрахунків та термін виготовлення обладнання визначаються у специфікації.
Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач зобов`язався за два дні до відвантаження письмово повідомити позивача про готовність відправки обладнання з вказівкою на дату його отримання. Доставка обладнання проводиться силами і за рахунок відповідача, якщо інше не зазначене в специфікації.
Так, на виконання умов договору між сторонами складено та підписано Специфікацію №1, за умовами якої відповідач зобов`язався поставити позивачу зерносушарку ЗСШ-9 код УКТЗЕД 8419310000 у кількості  1шт на суму 645 000, 00грн.
У пункті 1.1 Специфікації №1 сторони погодили порядок здійснення розрахунків, а саме, позивач зобов`язався здійснити попередню оплату у розмірі 100% протягом трьох банківських днів з моменту підписання цього договору, Специфікації та  виставленого відповідачем рахунку.
Термін виготовлення обладнання сторони погодили у пункті 2 Специфікації №1: відповідач зобов`язався виготовити зерносушарку ЗСШ-9 протягом 40 робочих днів з дня отримання передоплати на розрахунковий рахунок відповідача.
Поставка обладнання здійснюється на умовах DDP: Чернігівська область, Бобрицький район, с. Кобижча, вул. Трипільська (Червонопартизанська), буд. 57 (пункт 4 Специфікації №1).
Відповідно до пункту 5 Специфікації №1, ціна обладнання включає вартість монтажних та пусконалагоджувальних робіт.
Для виконання робіт позивач, за умовами пункту 5.1 Специфікації №1, зобов`язався надати відповідачу джерело живлення, фундамент для встановлення обладнання та під`ємно-транспортні засоби (авто-кран).
Сторони у договорі визначили, що момент передачі права власності на обладнання оформляється накладними. Накладна на обладнання, підписана представниками сторін, свідчить про виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно поставки обладнання за договором та про його отримання позивачем (пункт 4.2 договору).
Термін дії цього договору встановлюється з моменту підписання до повного виконання сторонами зобов`язань за договором (пункт 9.1 договору).
14.06.2019 відповідач виставив позивачу рахунок №1406/7.1 для оплати зерносушарки ЗСШ-9 на суму 645 000, 00грн, який був оплачений позивачем платіжним дорученням № 224 від 19.06.2019. 
Оскільки оплату було здійснено позивачем 19.06.2019, відповідач повинен був виконати свої зобов`язання за договором до 15.08.2019 включно. 
Однак, у передбачений умовами договору строк (пункт 2 Специфікації №1 до договору) відповідач обладнання не поставив.
Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач 15.07.2019 звернувся до позивача з комерційною пропозицією (вих.№19/1507/7) про можливість поставити позивачу шнекові транспортери ТШП-150-8 в кількості 2шт на загальну суму 72 000, 00грн.
22.07.2019 відповідач виставив позивачу рахунок на оплату шнекового транспортера пересувного ТШП-150-8 УКТЗЕД 8428 в кількості 2шт на загальну суму 72    000, 00грн.
Позивач оплатив виставлений відповідачем рахунок на загальну суму 72 000, 00грн, що підтверджується платіжним дорученням № 284 від 22.07.2019.
Відповідно до Комерційної пропозиції та рахунку на оплату №2207/7 від 22.07.2019 відповідач зобов`язався здійснити поставку товару протягом 25 робочих днів на умовах поставки EXW Харків по факту надходження коштів на його розрахунковий рахунок.
Таким чином, останнім днем поставки відповідачем шнекових транспортерів було 27.08.2019, однак, у визначений строк відповідач товар не поставив.
13.09.2019 позивач направив на адресу відповідача претензію (вих.№220) з вимогою повернути суму попередньої оплати обладнання в розмірі 645 000, 00грн та повідомив відповідача про відмову від договору.
Дана претензія була отримана відповідачем 17.09.2019, проте, залишена без відповіді та задоволення. 
01.10.2019 позивач повторно звернувся до відповідача з претензією (вих.№222), в якій зазначив про відмову від договору з вимогою повернути суму попередньої оплати в розмірі 717 000, 00грн, з яких 645 000, 00грн сплачених позивачем за договором №1006/7 від 31.05.2019 та 72 000, 00грн сплачених позивачем на підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату № 2207/7 від 22.07.2019.
Дана претензія також залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Як встановлено місцевим господарським судом, 17.09.2019 припинились зобов`язання за договором №1006/7 від 31.05.2019 внаслідок односторонньої відмови від договору позивача.
Як вказує відповідач, 18.09.2019 на адресу позивача було поставлено обладнання - зерносушарку ЗСШ-9. 
В якості доказів, що підтверджують поставку товару позивачу, відповідач посилається на видану позивачем 18.09.2019 довіреність на отримання обладнання, здійснення відповідачем оплати послуг перевізника, а також на лист перевізника  - фізичної особи-підприємця Трофимова О.О. від 21.11.2019, в якому останній повідомив відповідача про прийняття позивачем обладнання та його відмову від підписання видаткової накладної. 
Однак, належних і допустимих доказів, що могли б підтвердити факти, викладені у зазначеному вище листі, відповідачем суду не надано; доказів звернення відповідача до позивача з претензією щодо відмови позивача підписати видаткову накладну, відповідач суду також не надав.
Позивач факт прибуття 18.09.2019 на територію Дочірнього підприємства "Товариство шанувальників природи Козелецького району" автомобілів відповідача не заперечує, при цьому, зазначив, що даний товар не відповідав умовам Специфікації №1 до договору, у зв`язку з чим, позивач відмовився від його прийняття та жодних актів приймання та видаткових накладних не підписував.
Дані обставини відповідачем не спростовані.
Надану відповідачем до матеріалів справи видаткову накладну №94 від 18.09.2019 на поставку зерносушарки ЗСШ-9 на суму 645 000, 00грн місцевий господарський суд не визнав належним доказом отримання позивачем товару, оскільки накладна не підписана позивачем.
Доказів того, що відповідач належним чином виконав свої договірні зобов`язання щодо поставки зерносушарки ЗСШ-9 суду першої інстанції надано не було, в матеріалах справи такі докази також відсутні. 
В матеріалах справи також відсутні будь-які документи, що підтверджують факт поставки позивачу шнекового транспортера ТШП-150-8 в кількості 2шт на загальну суму 72 000, 00грн. 

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Як зазначено в статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Таке ж положення міститься і в статті 173 Господарського кодексу України.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений сторонами у справі договір №1006/7 від 31.05.2019 є договором підряду, не зважаючи на те, що сторони визначили його у назві як договір поставки, оскільки предметом договору сторони передбачили зобов`язання не лише з поставки, а і виготовлення обладнання - зерносушарки ЗСШ-9.
Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно положень статті 839 Цивільного кодексу України, підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.
За умовами договору №1006/7 від 31.05.2019, відповідач зобов`язався виготовити і поставити, а позивач сплатити та прийняти обладнання, що зазначене у специфікації - зерносушарку ЗСШ-9.
Як вбачається із позовної заяви, позивач в обґрунтування вимог посилається на загальні статті Цивільного кодексу України щодо виконання зобов`язання: 611, 612, а також норми, що регулюють правовідносини з поставки товару: 712, 693. 
Верховним Судом у справах №924/196/19, №904/1093/19, №902/803/17 викладено таку правову позицію щодо застосування судами норм матеріального права, яка відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховується апеляційним господарським судом при розгляді спірних правовідносин.
Так, згідно з частиною 1 статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини 3 статті 162 цього Кодексу, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. За змістом викладеного предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Відповідно до частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.
На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).
При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц (провадження №61-18064св18)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 наголосила, що    саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про застосування до спірних правовідносин, які виникли на підставі договору №1006/7 від 31.05.2019, норм права, що регулюють підрядні правовідносини.
В силу статті 849 Цивільного кодексу України, замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. 
За змістом частини 4    статті 849 цього Кодексу,    замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.
Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що відмовитись від договору підряду до закінчення виконання робіт і вимагати відшкодувати збитки відповідно до положень частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України є правом замовника в силу закону, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим.
Апеляційний господарський суд враховує правову позицію, викладену об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 16.03.2020 у справі №910/2051/19, в якій зазначено, що у статті 849 Цивільного кодексу України    передбачено три окремі (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду, а саме: - підрядник несвоєчасно розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим (частина 2); - очевидність для замовника невиконання роботи належним чином та невиконання підрядником у визначений замовником строк вимоги про усунення недоліків (частина 3); - відмова замовника від договору до закінчення робіт з виплатою підрядникові плати за виконану частину робіт та відшкодуванням збитків, завданих розірванням договору    (частина 4).
Законність відмови замовника від договору підряду на підставі частини 2    статті 849 Цивільного кодексу України    у разі недоведення порушень умов договору підряду з боку підрядника не може буде виправдана безумовним правом замовника відмовитися від договору підряду на підставі частини 4 цієї норми (постанова Верховного Суду від 13.09.2019 у справі №911/1433/18).
У спірних правовідносинах за умовами договору №1006/7 від 31.05.2019, з урахуванням Специфікації №1 до нього, відповідач зобов`язався виготовити і поставити зерносушарку ЗСШ-9 протягом 40 робочих днів з дня отримання передоплати на розрахунковий рахунок відповідача.
Оскільки оплату у розмірі 100% було здійснено позивачем 19.06.2019, відповідач повинен був виконати свої зобов`язання за договором до 15.08.2019 включно, що апелянтом не спростовується. 
За змістом статей    525,    526    Цивільного кодексу України,    одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Апелянт у встановлений договором строк не поставив позивачу зерносушарку ЗСШ-9.
Представник апелянта у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 28.04.2020 зазначеного не заперечував.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до позивача з листами щодо неможливості виготовити і поставити зерносушарку ЗСШ-9 у встановлений договором строк за певних обставин та/або щодо перегляду строку виготовлення і поставки товару. 
Апелянт не спростовує, що не виготовив і не поставив товар у встановлений договором строк і не наводить доводів, з яких причин зазначене відбулось.
Отже, вбачається порушення відповідачем умов договору, що апелянтом не заперечується.
Згідно з    частиною 2   статті 22 Цивільного кодексу України,   збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Зазначена норма кореспондує положенням статті 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Для вирішення питання про наявність підстав для відшкодування збитків необхідно встановлювати наявність у діях винної особи чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Згідно матеріалів справи, відповідач не поставив позивачу зерносушарку ЗСШ-9 у встановлений договором строк і жодним чином обставин, з яких це відбулось, не пояснює, тобто, наявна вина відповідача. Вказаного апелянт не спростовує.
Як вже зазначено, згідно матеріалів справи, відповідач не звертався до позивача щодо неможливості виготовити і поставити зерносушарку ЗСШ-9 у встановлений договором строк та/або щодо перегляду строку виготовлення і поставки товару. 
Відтак, наявна протиправна поведінка відповідача.
Збитки позивача складають суму попередньої оплати 100% у розмірі 645 000, 00грн, які позивач сплатив і не отримав товар у встановлений договором строк.
Невиконання відповідачем умов договору є причинним зв`язком між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача.
Як вказує позивач, отримання зерносушарки саме у встановлений договором строк було обумовлено наближенням періоду збирання врожаю.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач у встановлений договором строк свої зобов`язання не виконав, у зв`язку із чим, на підставі частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України, у позивача виникло право відмовитись від договору підряду та вимагати відшкодування збитків - 645 000, 00грн, які позивач повністю сплатив за товар, який, однак, не отримав від відповідача у передбачений договором строк.
Судова колегія зазначає, що правовим наслідком розірвання договору відповідно до частини 2 статті  653 Цивільного кодексу України є припинення зобов`язання сторін.
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що 17.09.2019 (дата отримання відповідачем претензії про відмову від договору) припинились зобов`язання сторін за договором №1006/7 від 31.05.2019, внаслідок односторонньої відмови позивача.
З огляду на те, що 17.09.2019 договірні зобов`язання між сторонами припинились, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача має бути стягнута сума попередньої оплати в розмірі 645 000, 00грн, зробленої позивачем за договором №1006/7 від  31.05.2019, що є збитками позивача.
Щодо доводів апелянта, що позивач не втратив інтерес до виконання відповідачем умов договору і 18.09.2019 на адресу позивача виїхали 2 автомобілі з обладнанням - зерносушаркою, судова колегія зазначає таке.
По-перше, станом на 18.09.2019 договірні відносини між сторонами у справі вже були припинені. Як вбачається із наданих відповідачем товарно-транспортних накладних №Р94 від 18.09.2019 і Р94/1 від 18.09.2019, обладнання було завантажено відповідачем на автомобілі 18.09.2019, тобто, вже після відмови позивачем від договору.
По-друге, відповідно до пункту 3.2. договору, виробник за два дні до відвантаження письмово повідомляє замовника про готовність відправки обладнання з вказівкою на дату отримання обладнання.
Однак, матеріали справи не містять доказів, що відповідач повідомив позивача про готовність відправки обладнання з вказівкою на дату отримання обладнання.
Як зазначає відповідач і не спростовує позивач, 18.09.2019 на адресу позивача приїхали два автомобіля із обладнанням - зерносушаркою ЗСШ-9. 
Відповідач посилається на лист перевізника - фізичної особи-підприємця Трофимова О.О. від 21.11.2019, в якому останній зазначає про прийняття позивачем обладнання та його відмову від підписання видаткової накладної. 
Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, сам по собі лист не є належним і допустимим доказом виконання відповідачем зобов`язання, і в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 28.04.2020 на запитання головуючого судді представник апелянта це підтвердив.
Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Як встановлено місцевим господарським судом, сторони у договорі визначили, що момент передачі права власності на обладнання оформляється накладними. Накладна на обладнання, підписана представниками сторін, свідчить про виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно поставки обладнання за договором та про його отримання позивачем (пункт 4.2 договору).
Тобто, у спірних правовідносинах належним і допустимим доказом отримання позивачем обладнання - зерносушарки є підписана обома сторонами накладна.
Однак, належного та допустимого доказу того, що відповідач належним чином виконав свої договірні зобов`язання щодо поставки зерносушарки ЗСШ-9  - підписану обома сторонами накладну суду першої інстанції надано не було, в матеріалах справи такі докази відсутні. 
Надану відповідачем до матеріалів справи видаткову накладну №94 від 18.09.2019 на поставку зерносушарки ЗСШ-9 на суму 645 000, 00грн місцевий господарський суд правомірно не визнав належним доказом отримання позивачем товару, оскільки накладна позивачем не підписана.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта, що судом першої інстанції не надано оцінки доводам відповідача, що видача позивачем довіреність від 18.09.2019 свідчить про те, що позивач не втратив інтересу до договору, виходячи з такого.
По-перше, дана довіреність була видана позивачем вже після припинення договірних зобов`язань внаслідок відмови позивачем від договору; по-друге, апелянт не надав суду доказів, що ним на виконання пункту 3.2. договору було за два дні до відвантаження письмово повідомлено замовника про готовність відправки обладнання з вказівкою на дату отримання обладнання, тобто, із матеріалів справи не вбачається, що позивач міг ще до відмови від договору розраховувати на те, що обладнання 18.09.2019 буде йому поставлено відповідачем. І по-третє, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором з виготовлення та поставки позивачу товару.
Позивач факт прибуття 18.09.2019 на територію Дочірнього підприємства "Товариство шанувальників природи Козелецького району" автомобілів відповідача не заперечує, при цьому зазначив, що обладнання не відповідало умовам Специфікації №1 до договору, було у розібраному стані, яке відповідач не зміг зібрати, у зв`язку з чим, позивач відмовився від його прийняття та жодних актів приймання та видаткових накладних не підписував.
Дані обставини відповідачем не спростовані.
Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача з претензією щодо відмови позивача підписати видаткову накладну, відповідач суду такі докази не надав.
Доводи апелянта про те, що 21.09.2019 на території позивача працівниками відповідача проводились дії з пусконалагоджувальних робіт обладнання - зерносушарки належними і допустимими доказами не підтверджені.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 19 031, 92грн пені колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається із матеріалів справи і не спростовується апелянтом, ним були порушені зобов`язання за договором, оскільки у встановлений договором строк - до 15.08.2019 обладнання - зерносушарка поставлена позивачу не була.
За приписами статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
Порушення зобов`язання відповідно до статті 218 Господарського кодексу України є підставою для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.
Згідно з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
У пункті 7.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання термінів виготовлення обладнання відповідач зобов`язується сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.
Оскільки, як правомірно було встановлено судом першої інстанції, позивач, скористався своїм правом і відмовився від договору, він припинив свою дію та, відповідно, зобов`язання сторін припинились 17.09.2019. 
Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на нарахування пені за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №1006/7 від    31.05.2019 з 16.08.2019 (наступний день після кінцевої дати поставки обладнання) по 16.09.2019 (останній день строку дії договору). 
При цьому, судова колегія зазначає, що в апеляційній скарзі апелянт не наводить суду доводів щодо безпідставності нарахування пені, невірного визначення судом першої інстанції періоду її нарахування або арифметичної вірності розрахованої судом пені.
З огляду на викладене, відсутні правові підстави для скасування рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 19 031, 92грн пені.

Щодо поставки відповідачем шнекових транспортерів у кількості 2шт на загальну суму 72 000, 00грн, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке. 
Як встановлено місцевим господарським судом і не спростовується апелянтом, відповідач взяв на себе зобов`язання поставити позивачу 2 шнекових транспортера на загальну суму 72 000, 00грн.
Дане зобов`язання мало бути виконано ще 27.08.2019, чого відповідачем здійснено не було.
Судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу поставки відповідачем обладнання - шнекових транспортерів позивачу у встановлений строк або хоча б після його спливу.
І апелянт хоча й оскаржує рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 72 000, 00грн, при цьому, в апеляційній скарзі не наводить суду жодного доводу в спростування встановлених судом першої інстанції обставин наявності у відповідача такого зобов`язання і його невиконання.
Усі доводи апелянта стосуються виключно правовідносин, що виникли між сторонами у справі на підставі договору №1006/7 від 31.05.2019 з виготовлення та поставки зерносушарки.
І докази в спростування позовних вимог надавались відповідачем суду першої інстанції лише щодо поставки позивачу зерносушарки.  
Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що за приписами частини 1 статті 202, статті 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 Цивільного кодексу України).
Згідно приписів статті 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами у спрощений спосіб було укладено договір поставки.
За умовами комерційної пропозиції, відповідач повідомив позивача про можливість поставити шнекові транспортери ТШП-150-8 в кількості 2шт на загальну суму 72 000, 00грн; виставив позивачу рахунок на оплату, який останнім був оплачений.
Дані обставини визнаються учасниками справи.
Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 
До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України). 
В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (статті 664 Цивільного кодексу України).
Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, оплачений товар у строк, визначений у комерційній пропозиції, позивачу не поставив.
У матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують факт поставки позивачу шнекових транспортерів на загальну суму 72 000, 00грн. 
Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
При цьому, можливість обрання варіанта правової поведінки боржника: вимагати передати оплачений товар або повернути суму попередньої оплати  є виключно правом покупця. Волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній формі такої поведінки, доведеної до продавця.
Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Як встановлено місцевим господарським судом, 01.10.2019 позивач звернувся до відповідача з претензією (вих.№222) з вимогою повернути суму попередньої оплати в розмірі 72 000, 00грн, сплачених позивачем на підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату №2207/7 від 22.07.2019, яка була залишена відповідачем без задоволення.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки, що ним навіть не спростовується, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право вимагати повернення зробленої ним на користь відповідача передплати за договором.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 27.01.2020 у справі №922/3337/19 слід залишити без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 256, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Витязь Індастріал" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2020 у справі №922/3337/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 30.04.2020.  

Головуючий суддя                                                                    Л.М. Здоровко

Суддя                                                                                           Л.І. Бородіна  

        Суддя                                                                                           В.В. Лакіза