П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  824/443/19-а 
Головуючий у І інстанції:  Блонський В.К.  
Суддя-доповідач:  Полотнянко Ю.П. 
24 березня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Драчук Т. О.  Ватаманюка Р.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом заступника прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах, Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національна академія Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про  стягнення витрат, 
В С Т А Н О В И В :
в квітні 2019 року прокурор в інтересах держави в особі позивача, за участю третьої особи на стороні позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь Адміністрації Державної прикордонної служби України грошові кошти в розмірі 61 588,63 грн. - витрати, пов`язані з його утриманням у Національній академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.10.2019 позов задоволено: Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Адміністрації Державної прикордонної служби України витрати, пов`язані з його утриманням у Національній академії Державної прикордонної служби України імені Б. Хмельницького, у розмірі 61 588,63 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов залишити без розгляду. В обгрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, згідно наказу ректора Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького від 28.07.2008 року № 670-ос наказано занести в списки персоналу курсантів академії, зарахувати на всі види забезпечення без атестату, присвоїти військове звання солдат, та вважати курсантом 1 курсу за напрямком підготовки "Автомобільний транспорт" ОСОБА_1 , - з Печерсько-Голосіївського ОРВК м. Києва.
Згідно наказу Голови Державної прикордонної служби України від 23.06.2012 року № 275-ос наказано призначити по Західному регіональному управлінню (І категорії) лейтенанта ОСОБА_1 (П-006773) офіцером відділення автотехнічного забезпечення інженерно-технічного відділу 31 прикордонного загону (І категорії).
12.03.2012 року між Національною академією Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, відповідно до якого відповідач зобов`язався добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі відповідно до вимог ч.10 ст. 25 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", в разі дострокового розірвання контракту та при відмові від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу у Державній прикордонній службі України після закінчення академії.
Згідно витягу з наказу Начальника 31 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 18.02.2016 року № 33-ос наказано виключити із списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , П-006773, офіцера відділення автотехнічного забезпечення інженерно-технічного відділу, звільненого з військової служби у запас Збройних Сил України відповідно до статті 26 частини 6 пункту "є" (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади) (з урахуванням частини 8) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", без надання права носіння військової форми одягу, з 19 січня 2016 року.
Відповідно до розрахунку витрат на утримання відповідача у Національній академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького за період з 28.07.2008 року по 23.06.2012 року, затвердженого ректором академії 23.06.2012 року, такі витрати складають 61 588,63 грн. (грошове забезпечення - 11 878,10 грн., речове забезпечення - 10 703,54 грн., продовольче забезпечення - 23 890,98 грн., медичне забезпечення - 1 125,95 грн., забезпечення комунальними послугами та енергоносіями - 13 933,36 грн., проїзд до місця проведення канікулярної відпустки та назад - 56,70 грн.). З розрахунком витрат відповідач ознайомлений, про що свідчить його підпис на вказаному розрахунку.
З огляду на несплату відповідачем в добровільну порядку витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, військовий прокурор Чернівецького гарнізону в індересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах адмінстрації Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведена правомірність та обгрунтованість вимог про стягнення з відповідача сум витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі, натомість відповідачем не було надано суду жодного доказу щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому адміністративному позові, та доказів добровільної сплати зазначеної суми боргу на момент розгляду справи.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. Отже, строк звернення до суду є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу).
Згідно п.3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, яким є Закон України "Про прокуратуру".
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
З урахуванням наведеної норми права, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Положеннями ч. 3, 4, 5 ст. 53 КАС України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
У висновку, викладеному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц, вказано, що обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що представник прокуратури діє як законний представник Адміністрації Державної прикордонної служби України, а тому звернувшись до суду з даним позовом, прокурор набув статусу позивача - суб`єкта владних повноважень, тому відлік строків звернення до суду, з урахуванням ч.3 ст.122 КАС України, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Тобто, з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Судовим розглядом встановлено, що підставою звернення представника прокуратури з позовом до суду стало те, що в добровільному порядку ОСОБА_1 витрати, пов`язані з його утриманням у вищому військовому навчальному закладі на суму 61 588,63 грн., не відшкодував.
Частиною 5 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №804/285/16 зазначено, що з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постановах від 14.03.2018 у справі №461/5577/15-ц, 31.10.2018 у справі №820/5761/15, оскільки указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.
Отже, підсудність цієї категорії спорів адміністративним судам визначена Великою Палатою Верховного Суду в грудні 2018 року та з часу прийняття постанови від 12.12.2018 у справі №804/285/16 до дня звернення позивача до суду з цим позовом (19.04.2019) залишається незмінною.
Таким чином, позивач за сплином строку з часу зміни правової позиції щодо підсудності цієї категорії спорів мав бути обізнаним щодо необхідності звернення з цим позовом саме до адміністративного суду.
Спори щодо проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України. 
Тобто, у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти в розмірі 61588,63 грн.
Згідно витягу з наказу Начальника 31 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 18.02.2016 року № 33-ос наказано виключити із списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , П -006773 , офіцера відділення автотехнічного забезпечення інженерно-технічного відділу, звільненого з військової служби у запас Збройних Сил України відповідно до статті 26 частини 6 пункту "є" (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади) (з урахуванням частини 8) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", без надання права носіння військової форми одягу, з 19 січня 2016 року.  
Тобто початок перебігу строку на звернення до суду з даним адміністративним позовом почався з 20.01.2016.
Відповідно до розрахунку витрат на утримання відповідача у Національній академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького за період з 28.07.2008 року по 23.06.2012 року, затвердженого ректором академії 23.06.2012 року, такі витрати складають 61 588,63 грн. (грошове забезпечення - 11 878,10 грн., речове забезпечення - 10 703,54 грн., продовольче забезпечення - 23 890,98 грн., медичне забезпечення - 1 125,95 грн., забезпечення комунальними послугами та енергоносіями - 13 933,36 грн., проїзд до місця проведення канікулярної відпустки та назад - 56,70 грн.).
Згідно матеріалів справи, позивач звернувся з цим позовом безпосередньо до Чернівецького окружного адміністративного суду 19.04.2019, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.
Позивач у позовній заяві, як на підстави пропуску строку звернення до суду, посилається на зміну Великою Палатою Верховного Суду практики розгляду даної категорії спорів в порядку адміністративного судочинства у справі №804/285/16 та зазначає, що вказана категорія справ розглядалася в порядку ЦПК України, строк звернення до суду згідно якого встановлено 3 роки.
При цьому, позивач вказує, що у зв`язку з пред`явленням позову до Першотравневого районного суду м.Чернівці, який у свою чергу, передав справу №725/3393/18 на розгляд до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, а останнім відмовлено у відкритті у даній справі, тому враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 12.12.2018 по справі №804/285/16, прокурором формально пропущені строки звернення до суду з даним позовом, а тому згідно ч.1 ст.121 КАС України причини пропуску встановленого законом процесуального строку для відшкодування ОСОБА_1 витрат, повязаних з навчанням у вищому навчальному закладі є поважними та підлягають поновленню судом.
Надаючи правову оцінку наведеним обставинам пропуску строку звернення до суду, слід вказати, що поважними причинами для поновлення строку на подання адміністративного позову визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Так, наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду мають суб`єктивний характер та не позбавляли останнього можливості звернутись до суду з даним позовом у встановлені КАС України строки.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що про порушення інтересів із відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти суб`єкт владних повноважень дізнався 19.01.2016, з моменту звільнення з військової служби у запас та зняття зі всіх видів забезпечення.
Однак, з позовом до суду позивач звернувся лише 19.04.2019. При цьому, підстав неможливості звернення до суду у місячний строк з дня, коли позивачу стало відомо про зміну практики до суду надано не було.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку про те, що строк звернення з цим позовом до суду був пропущений позивачем без поважних причин.
В той же час слід вказати, що знаючи про порушення інтересів держави з 20.01.2016, жодний компетентний орган, зокрема в інтересах якого виступає орган прокуратури, у встановлені строки до суду не звертався.
Вказані позивачем підстави поважності причин пропущення ним місячного строку звернення до суду - не визнаються судом неповажними, оскільки факт обізнаності позивача про рішення Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №804/285/16, якою встановлено, що спори вказаної категорії підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, на які покликається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки не перешкоджали зверненню до суду у встановлений строк. Строк звернення до суду пропущено з причин, які виникли з волі позивача, а отже не є поважними.
При цьому, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" "право на суд" не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими.
У справі "Рисовський проти України" Європейський Суд з прав людини "... підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок… і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси…".
Таким чином, враховуючи, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, жодних причин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію прав позивача у встановлений строк, позивачем не наведено і таких судом не встановлено, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.
Отже, суд першої інстанції помилково розглянув позовні вимоги по суті.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Згідно ст.319 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судові рішення в апеляційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
За таких обставин, колегія суддів надавши належну оцінку наявним у справі доказам дійшла висновку щодо залишення позову без розгляду в межах даної справи.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позовної заяви без розгляду. 
          Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити  частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року  скасувати.
Адміністративний позов заступника прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах, Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національна академія Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про стягнення витрат  залишити без розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Драчук Т. О.    Ватаманюк Р.В.