Справа № 464/7398/18                                Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/225/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 36

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
за участі секретаря: Фейір К.О.
                      без участі сторін, без участі сторін, розглянувши у порядку  письмового провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - Гандзюлевича Ярослава Анатолійовича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми сплачених платежів за житлово-комунальні послуги , -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми сплачених платежів за житлово-комунальні послуги.
Позовні вимоги мотивувала тим, що її на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності №с-04231 від 30 травня 2011 року належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Свого часу нею було надано дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідачки ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_4 у своїй квартирі.
З квітня 2012 року в квартирі проживає відповідачка та її дочка, користуються квартирою, однак не приймає участі в оплаті житлово-комунальних послуг.
Впродовж 2015-2018 років нею було оплачено житлово-комунальні послуги на загальну суму 40079,64 гривень. Отже вона має право на регресне стягнення з солідарного боржника половини сплаченої нею суми, а саме 20 039 гривень 82 коп, а також інфляційні збитки в сумі 4050,34 гривень (т.1 а.с.2-6).
У липні 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог де зазначила, що від часу подання нею позовної заяви пройшло сім місяців, протягом яких нею було сплачено ще 11 528,37 гривень за комунальні послуги, тобто частка, які б мала сплачувати ОСОБА_2 складає 5764,18 гривень. Отже загальна сума заборгованості ОСОБА_2 за оплату комунальних послуг становить 29854,34 гривень (т.1 а.с.235-236).
Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 13 359,88 грн, понесених витрат за житлово-комунальні послуги.
В решті позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 390,87 грн судового збору.
Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та представник  ОСОБА_2  адвокат Гандзюлевич Я.А.,
В апеляційній сказі ОСОБА_1 посилається на те, що суд помилково визначив статус Відповідача у справі - як члена сім`ї Позивача, власника житлового приміщення. 
Сторони визнали, що вони хоча і проживають в одній квартирі, однак спільного господарства не ведуть і спільних коштів не мають. 
Вона вела спільне господарство з мамою - ОСОБА_5 , а відповідач веде спільне господарство та має спільний бюджет з своїм чоловіком - ОСОБА_6 .
Рішення суду першої інстанції в частині часткової відмови від задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки на її користь Ѕ частини грошових коштів які були сплачені за надання житлово-комунальних послуг в період 2015-2018 років в розмірі 20039,82 коп та в період розгляду справи в суді в сумі 5764,18 гривень є незаконним та підлягає скасуванню.
В позовній заяві про збільшення позовних вимог від 11 липня 2019 року вона додатково зазначала, що за сім місяців розгляду справи в суді першої інстанції нею додатково було сплачено 11528,37 гривень за житлово-комунальні послуги, отже частка відповідача в цій грошовій сумі складає 5764,18 гривень.
Суд першої інстанції її заяву про збільшення позовних вимог не розглянув та в рішенні суду про підстави залишення заяви без розгляду не вказав.
Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 грудня 2019 року в частині відмови у стягненні 1/2 понесених витрат за житлово- комунальні послуг скасувати та прийняти постанову про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 25 804 гривень.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2  адвокат Гандзюлевич Я.А. посилається на те, що ОСОБА_2 та її донька, а згодом її чоловік проживали тільки на умовах попередньої домовленості з ОСОБА_1 , мати ОСОБА_5 і з оплатою всіх комунальних платежів.
Вказує, що платежі здійснювались ОСОБА_1 так як вона є власницею вказаної квартири. Гроші передавались матері ОСОБА_5 яка була весь час вдома та здійснювала всі розрахунки відповідно до показників лічильників.
На думку скаржника, у зв`язку із сімейним конфліктом між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивач всупереч моральним засадам суспільства вирішила вдруге отримати гроші за те, що її сестра ОСОБА_2 проживає в квартирі.
Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції Позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , де і зареєстроване її місце проживання. У даній квартирі також зареєстроване місце проживання сестри ОСОБА_2 (відповідачка), матері ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), та неповнолітньої племінниці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Згідно із ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 3 ст.156 ЖК УРСР покладено на повнолітніх членів сім`ї власника будинку (квартири) обов`язок дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири) та брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
Пункт 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) також передбачає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів в редакції від 24 січня 2006 року за № 45, визначено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Отже витрати з утримання квартири у вигляді оплати на утримання будинку та прибудинкової території й плати за комунальні послуги, є солідарним обов`язком власника та зареєстрованих членів сім`ї власника.
Позивачкою зазначено, що протягом 2015-2018 років в рахунок оплати житлово-комунальних послуг було сплачено 40 079,64 грн, що підтверджується наданими суду квитанціями (чеками). Вказаний розмір ні відповідачкою, ні її представником не заперечено та не спростовано.
Згідно ч.1 ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Отже за відсутності доказів здійснення витрат з утримання нерухомого майна відповідачкою, понесення таких тільки позивачкою, а тому у останньої (яка виконала свій солідарний обов`язок з утримання житла) наявне право на зворотну вимогу (регрес) на частину здійснених нею витрат на утримання житла.
Натомість, заявляючи вимоги про стягнення з відповідачки половини сплачених коштів - 20 039,82 грн, позивачкою не враховано, що за згаданий період у квартирі було зареєстровано троє повнолітніх осіб: позивач, відповідач та мати сторін ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Тому з урахуванням часток, з відповідача (40079,64 : на 3) на користь позивачки ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано стягнув третину понесених нею витрат з оплати житлово-комунальних послуг в сумі 13 359,88 гривень. 
Покликання позивачки на домовленість між нею та ОСОБА_5 про те, що вона буде сплачувати за останню її частку жодними доказами не підтверджено. 
Також, як убачається з матеріалів справи, під час розгляду справи по суті позивачка ОСОБА_1 11 липня 2019 року подала заяву про збільшення позовних вимог і така заява, згідно протокольної ухвали суду першої інстанції була прийнята судом (т.2а.с.3).
У той же час, до заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 не подала обґрунтованого розрахунку сплати нею 11 528,37 гривень (чеки квитанції про сплату коштів), а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні даних позовних вимог.
З тих підстав не підлягає до задоволення апеляційна скарга ОСОБА_1 .
Також відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Гандзюлевича Я.А., оскільки не доведено, що ОСОБА_2 протягом спірного періоду брала участь в оплаті житлово - комунальних послуг.
Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2  - Гандзюлевича Ярослава Анатолійовича  -залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 12 травня 2020 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.