Постанова
Іменем України
 
18 березня 2020 року
м. Київ
справа № 125/1326/15-к
провадження № 51-8633км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                            ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013010080000093, за обвинуваченням    
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глинянка Вінницької області, не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року  ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. 
На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 процесуальні витрати у розмірі 
3 666,11 грн.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року вирок суду першої інстанції в частині стягнення процесуальних витрат скасовано, постановленовідмовити потерпілому  ОСОБА_7 в стягненні з обвинуваченого ОСОБА_6 
3 666,11 грн процесуальних витрат. В решті вирок суду залишено без змін.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку,  ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що 28 листопада 2010 року, приблизно о 17 год, перебуваючи біля сільського ставу в с. Маньківці Барського району Вінницької області, на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс ОСОБА_7 , який стояв накарачки, один удар колінами по спині в ділянку лівого плеча, в результаті чого потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я та стійкої втрати загальної працездатності менш як на третину у вигляді передньо-нижнього вивиху лівої плечової кістки.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування наведеного зазначає, що вирок місцевого суду є необґрунтованим і невмотивованим, а його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину не підтверджується матеріалами кримінального провадження та дослідженими в судовому засіданні доказами. Вважає, що суд у вироку безпідставно послався як доказ його винуватості на показання свідка ОСОБА_8 , який є сином потерпілого та був ініціатором конфлікту. Водночас, суд не взяв до уваги показання інших свідків з мотивів того, що вони є його родичами. Крім того, посилається на те, що місцевий суд безпідставно відхилив заявлене стороною захисту клопотання про допит судово-медичних експертів, висновки яких фактично спростовують висновок комісійної судово- медичної експертизи від 12 травня 2015 року № 52/13. Наведене свідчить про неповноту судового розгляду, на яку не звернув уваги апеляційний суд, що є порушенням вимог ст. 419 КПК України. Разом з цим, зазначає, що суд апеляційної інстанції неправомірно та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань захисника про допит судово-медичних експертів, витребування у потерпілого історії хвороби та про повторний допит свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на підставі ст. 404 КПК України, що призвело до надання неправильної оцінки доказам. 
Матеріали кримінального провадження не містять інформації про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про повідомлення йому про підозру та закінчення досудового розслідування. При цьому вважає, що повідомлення про підозру здійснено з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки відповідно до відомостей, які містяться в реєстрі матеріалів досудового розслідування, 16 червня 2015 року йому були надані матеріали кримінального провадження для ознайомлення як підозрюваному, однак у цей час він ще перебував у статусі свідка, оскільки повідомлення про підозру здійснено лише 22 червня 2015 року.
В запереченнях потерпілий ОСОБА_7 вказав, що вирок суду та ухвала апеляційного суду є законними, обґрунтованими та мотивованими, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.  
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПКУкраїни є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПКУкраїни передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПКУкраїни, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 91 КПКУкраїни у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПКУкраїни), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПКУкраїни. 
За приписами статей 404 та 405 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, у тому числі за необхідності – і шляхом дослідження доказів.
Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПКУкраїни при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Проте, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 , апеляційний суд зазначених вимог закону не дотримався.
Так, в апеляційній скарзі захисник оскаржувала вирок з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, вказувала, що у вироку суд безпідставно послався в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 на показання свідка ОСОБА_8 , який є сином потерпілого і був ініціатором конфлікту, та не взяв до уваги показання інших свідків з мотивів того, що вони є родичами засудженого. Крім того зазначала, що місцевий суд безпідставно відхилив заявлене стороною захисту клопотання про допит судово-медичних експертів та, пославшись у вироку на висновок комісійної судово-медичної експертизи від 12 травня 2015 року № 52/13, не навів мотивів, виходячи з яких, він не взяв до уваги висновок судово-медичної експертизи від 11 грудня 2012 року № 182-к, згідно з яким тілесні ушкодження у ОСОБА_7 могли виникнути як за обставин, на які посилається у своїх показаннях сторона захисту, так і за обставин, на які вказував потерпілий, так як у наведених висновках є розбіжності щодо механізму отримання ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.
У зв`язку з чим, захисник просила у суді апеляційної інстанції повторно допитати свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , викликати судово-медичних експертів для дачі пояснень за результатами проведення експертиз, а також витребувати у потерпілого історії хвороби. 
З метою забезпечення реалізації стороною захисту права на апеляційне оскарження вироку місцевого суду, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, апеляційний суд мав створити необхідні для цього умови, в тому числі і шляхом повторного дослідження обставин, які оскаржував захисник.
Забезпечення таких умов передбачено безпосередньо  ч. 3 ст. 404 КПК України, відповідно до якої за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Проте суд апеляційної інстанції не виконав вимог процесуального закону, не дослідив та не надав належної оцінки усім обставинам кримінального провадження з огляду на положення статей 22, 94 КПК України.
Крім того, в апеляційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, захисник вказувала, що 16 червня 2015 року ОСОБА_6 були надані матеріали кримінального провадження для ознайомлення як підозрюваному, однак у цей час останній ще перебував у статусі свідка, оскільки лише 22 червня 2015 року йому було повідомлено про підозру.  
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, вказавши зазначений довід в ухвалі, залишив його поза увагою, ретельно не перевірив та відповіді на нього не надав.  
Таким чином, апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК України при розгляді апеляційної скарги захисника і дійшов передчасного висновку щодо законності вироку суду першої інстанції, залишивши його без змін.
Крім цього, суд апеляційної інстанції при перегляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не звернув увагу на те, що місцевий суд приймаючи до уваги показання свідка ОСОБА_8 , який є сином потерпілого, та критично оцінюючи показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які були учасниками вказаних подій, та свідка ОСОБА_12 , належним чином свого рішення не обґрунтував та не навів належних і достатніх мотивів ухваленого рішення в цій частині.  
За таких обставин ухвала апеляційного суду не може вважатися такою, що постановлена з додержанням вимог статей 370, 419 КПК України, а тому касаційну скаргу засудженого слід задовольнити частково, а вказане судове рішення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді апеляційному суду необхідно врахувати наведене, з використанням наданих процесуальних можливостей ретельно перевірити доводи апеляційної скарги, в тому числі щодо повторного дослідження та оцінки в ході апеляційного розгляду доказів обвинувачення, надати на них умотивовані відповіді та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.   
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.       
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                        ОСОБА_3