Номер провадження: 22-ц/813/3346/20 
Номер справи місцевого суду: 522/11432/14-ц
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Варфоломєєвої Н.В.,
представника ОСОБА_2 – адвоката Кривоцюка А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області, про визнання договорів позики, іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, визнання права власності,

                                встановив:
       
23 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., Реєстраційна служба ОМУЮ Одеської області, який 16.10.2014 року уточнив (т.1, а.с.173-179) та просив суд визнати договори позики, іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 30.6 кв.м.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 було задоволено (т.1, а.с.241-244).
Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року було скасоване, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (т.2, а.с.32-37).
Разом з тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.71-73).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року було залишено без змін(т.2, а.с.96-99).
Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.150-152).
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 21 лютого 2019 року цивільну справу за вищевказаним позовом прийнято до провадження (т.3, а.с.18-19). 

Разом з тим, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., Реєстраційна служба ОМУЮ Одеської області про визнання договорів позики, іпотеки та договору задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, визнання права власності, залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду, та постановлення нової про направлення справидля продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги,  колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , який в подальшому уточнював, про визнання договорів позики, іпотеки та договору задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 30.6 кв.м., треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А. та Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області.

Тобто із позовних вимог ОСОБА_1 слідує, що він оскаржував договір позики, укладений між ним і ОСОБА_2 22.12.2011 року про отримання ним в борг від ОСОБА_2 74400 доларів США, а також просив визнати недійсними договір іпотеки та договір задоволення вимог іпотекодержателя, укладені між ним і ОСОБА_2 в той же день, тобто 11.12.2011 року, а в подальшому, просив визнати за ним право власності на вищевказану квартиру.
Справа слухалась судами неодноразово, про що також вказано вище.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 21 лютого 2019 року вказану цивільну справу прийнято до провадження. 
Проте, станом на 01.07.2019 року справа у новому складі суду по суті жодного разу не слухалась по причині неявки до судового засідання позивача ОСОБА_1 .
Так, засідання по справі призначались на 16.04.2019, 15.05.2019, 18.06.2019, 01.07.2019 року, проте жодного разу позивач (або його представник) не прибув у судове засідання, не поцікавився у суді розглядом свого позову. 
При цьому у матеріалах справи наявні повідомлення кур`єрської доставки про те, що на судові засідання, призначені на 18.06.2019, та на 01.07.2019 року, поштові повідомлення позивачу не були вручені з відміткою «відмова від отримання» (т.3, а.с.43, 49). 

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неприбуття в судове засідання позивача є повторним, оскільки ні позивач, ні його представник вдруге не прибули на розгляд справи і у суду є достовірні докази про те, що обидва рази позивача було належним чином повідомлено про необхідність з`явлення до судового засідання та про дату, час і місце судового розгляду справи.

При цьому суд правильно вказав, що поняття «повторності» означає вчинення дії знову, основною ознакою повторності є здійснення аналогічного, тотожного діяння. А тому «повторне неприбуття», як підстава для залишення позовної заяви без розгляду, означає неявку у судове засідання два чи більше разів без поважних причин або без повідомлення про причини неприбуття протягом усього розгляду справи.

Суд обгрунтовано зазначив, що тривала неявка до суду позивача може свідчити про втрату ним інтересу до вирішення справи, а вирішення спору без позивача при таких обставинах є порушенням такого принципу цивільного судочинства, як диспозитивність. 
У відповідності до ч. 3  ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Більше того, відповідно до ч. 5  ст. 223 ЦПК України у  разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

При цьому суд правильно і обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.  Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення. Якщо подання скарги,  заяви,  клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 6  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України». 
Також суд правильно зазначив, що відповідно до справи «Каракуця проти України» від 16 лютого 2017 року, ЄСПЛ, вирішуючи питання про наявність порушення доступу до суду, звернув увагу на строк, протягом якого заявники не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги та зазначив, що заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Суд першої інстанції також правильно послався на рішення ЄСПЛ від 7 липня 1989 року у справі  «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії», згідно якого Європейський Суд зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany).

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.
У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Тобто, в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує на тому, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, після скасування судових рішень ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції від 02 листопада 2016 року (т.2, а.с.150-152), починаючи з того часу, коли вказану цивільну справу прийняла до свого провадження суддя Єршова Л.С., тобто з 21.02.2019 року (т.3, а.с.18-19), позивач та його представник жодним чином не інтересувались розглядом даної цивільної справи, ініціатором якої є саме позивач ОСОБА_1 , що свідчить про те, що він дійсно втратив інтерес до вказаної цивільної справи і до розгляду його позовних вимог.

При цьому, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не має права спонукати будь-кого з учасників судового процесу діяти проти їх волі та самостійно збирати докази з метою ухвалення у справі того чи іншого судового рішення. 

З цього приводу, є безпідставними доводи заявника апеляційної скарги та його представника адвоката Варфоломєєвої Н.В. про те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, оскільки, як було зазначено вище, в період, починаючи з 21.02.2019 року і до постановлення оскаржуваної ухвали, він жодним чином і ні разу не інтересувався про стан відомого йому цивільного провадження, у якому ініціатором є саме він. 

При цьому, суд правильно врахував, що в свою чергу до суду надходили заяви представника відповідача ОСОБА_2 , в яких він просив залишити позов ОСОБА_1 без розгляду через зловживання процесуальними правами позивачем та звертали увагу суду на тривалий розгляд справи (т.3, а.с.30-31, 52).
Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що суд має діяти у відповідності до вимог ЦПК України, не надаючи переваги тому чи іншому учаснику судового провадження.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 257 ЦПК України  суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що оскільки позивач тривалий час рухом своєї позовної заяви в суді не цікавиться, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав, на протязі зазначеного часу від нього на адресу суду не надходило жодних повідомлень щодо неможливості бути присутнім у судових засіданнях або будь-яких інших заяв (клопотань), то у суду були всі правові підстави для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, п.1 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду залишити без змін.
       
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

У зв`язку з перебуванням судді ОСОБА_3 у відрядженні, повне судове рішення складено 10.03.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра