ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.003451 пров. № А/857/3610/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Старунського Д.М.,
суддів Большакової О.О., Качмара В.Я.,
за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.,
розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 1.380.2019.003451 (рішення ухвалено в м. Львові, головуючий суддя Кравців О.Р., дата складення в повному обсязі – 11.02.2020) за адміністративним позовом громадянки Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, 
                                                      в с т а н о в и в:
Громадянка Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 10.07.2019 звернулася в суд із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі також – ДМС України, відповідач), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі також – ГУ ДМС України у Львівській області, третя особа), в якому просила з урахуванням заяви про зміну позовних вимог:
-          визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України №91-19 від 06.03.2019 про відмову у визнанні громадянки Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
-          зобов`язати ДМС України визнати громадянку Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позову зазначає, що вона звернулася до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що у державі Сирійська Арабська Республіка, звідки вона походить, йде війна, і оскільки позивач не приймала участі на жодній стороні конфлікту, може потрапити в полон, оскільки за освітою медик або як жінка може зазнавати насильства і впливу. Однак 13.05.2019 їй відмовлено, про що надано повідомлення без зазначення у такому причин відмови. Вказує, що має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування у країні її громадянського походження та навела підстави для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які наводила у своїй заяві, а також повідомляла при співбесіді. За наведених обставин вважає відмову відповідача у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, такими, що порушують вимоги ст. 3 Європейської конвенції “Про захист прав людини та основоположних свобод” від 04.11.1950.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 05 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ДМС України оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що оскаржене рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Загалом доводи апеляційної скарги аналогічні доводам, наведеним у відзиві на позовну заяву, зокрема скаржник зазначає, що рішення №91-19 від 06.03.2019 є правомірним, прийнятим в межах та у спосіб, передбачені чинним законодавством, оскільки під час вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з`ясовано обставини і факти, які не дають підстав стверджувати, що заявниця при поверненні до країни її громадянського походження буде вимушена іти на службу в армію, брати участь у військових діях, надавати медичну допомогу військовим. Стверджує, що заявниця не довела фактів її особистого переслідування, оскільки участі у військовому конфлікті не брала, членом будь-яких формувань чи організацій не була, не зазнавали тиску чи переслідувань будь-хто із її родичів. Тобто побоювання позивача є необґрунтованими та суб`єктивними, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні задля легалізації. Вважає, що позивач може безпечно повертатись у країну походження. Також вказує на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства при зобов`язанні ДМС прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням нор матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду – без змін. 
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явились, що у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи, однак таке задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року статтю 195 КАС України після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: "4. Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України"."
На виконання вимог приведеного закону Восьмим апеляційним адміністративним судом (на період  вжитих Урядом України карантинних заходів) забезпечено доступ сторін та учасників справи до суду,  в тому числі і  шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції за правилами статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) зі всіма учасниками справи, які виявили таке бажання та повідомили про нього суд. Окрім того, судом забезпечено можливість надіслання на адресу суду процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, відзивів, доказів тощо) засобами як поштового так і електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції поза межами суду та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги.  
Колегією суддів враховано, що перешкод у наданні сторонами в електронній формі  клопотань до суду про розгляд справи в режимі відеоконференції не існувало, а відтак у відповідача була процесуальна можливість прийняти участь у розгляді даної справи шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції із завчасним зверненням до суду з відповідним клопотанням, в тому рахунку і поза межами суду та висловлення своєї позиції як в усній так і у письмовій формі шляхом надіслання на поштову чи електронну адресу суду.
З огляду на приведені обставини справи, колегія суддів вважає, що відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до свідомого затягування учасниками розгляду справи, порушення права на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо розумних строків розгляду апеляційної скарги.
Відтак, розгляд апеляційної скарги здійснюється судом з урахуванням наявних матеріалів справи, пояснень представників сторін, наданих у письмовій формі, та додаткових наявних у матеріалах справи доказів і таких, що надійшли на адресу суду від учасників справи засобами як поштового так і електронного зв`язку.  
За наведених обставин, колегія суддів відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
Таким чином, учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явились, що у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 є громадянкою Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження згідно даних паспорта громадянина Сирійської Арабської Республіки № НОМЕР_1 , виданого 01.07.2008 (місце видачі - ОСОБА_5 -Центр) дійсний до 30.06.2014, продовжений у місті Києві до 01.07.2018.
13.07.2018 позивач звернулася до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є громадянкою Сирії, здобувала вищу освіту в Україні у Львівському національному медичному університеті імені ОСОБА_6 мала посвідку на тимчасове проживання в Україні, однак літом 2018 року завершила навчання та повернутися додому в Сирію не може через громадянську війну, що підтверджується численними репортажами і повідомленнями на телебаченні. В Сирії вже шість років іде війна. Заявниця вважає, що повністю підпадає під дію Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”. До заяви позивач заповнила анкету.
Зі змісту матеріалів особової справи №2018LV0029 встановлено такі факти стосовно позивача: ОСОБА_1 народилася в селі Жандоба, Туніська Республіка. За релігійними переконаннями - мусульманка, за національністю - сирійка. Сімейний стан - не одружена, дітей - немає. Рідною мовою позивача є арабська, вільно володіє французькою та англійською мовами, українською – читає та перекладає зі словником. За словами позивача у неї є родичі: батько - Аднан Ассаад, проживає у місті АДРЕСА_1 Сирія, працює дантистом, мати- ОСОБА_7 , проживає в м. Дамаск, не працює. Також у заявниці є сестра - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою вони двійнята, та молодша сестра ОСОБА_9 , 2000 р.н., яка навчається у школі та проживає у Лівані. ОСОБА_1 стверджує, що з 1998 року вона з батьками проживала в Лівані, закінчила там середню школу. В 2012 році вирішила продовжити навчання в Україні. У 2008 році виготовила сирійський національний паспорт № НОМЕР_1 та звернулася ІНФОРМАЦІЯ_2 до Посольства України в Ліванській Республіці м. Бейрут за візою Д НОМЕР_2 з метою навчання в Україні. 24.10.2012 позивач вперше прилетіла в Україну літаком у місто Львів, щоб навчатися у медичному університеті. ОСОБА_1 була документована посвідками на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 , виданої 01.09.2013 з терміном дії до 01.07.2014, та посвідкою серії НОМЕР_4 , виданої 17.06.2014 з терміном дії до 15.07.2018 року, орган, що видав 4601. У період з 2012-2018 рр. ОСОБА_1 навчалася у Львівському національному медичному університеті імені ОСОБА_6 , отримала диплом спеціаліста серії НОМЕР_5 , виданий 14.06.2018. Зі слів позивача, перебуваючи на території України з 2012 року вона до Сирії не їздила. З 2012 року лише декілька разів відвідувала свою сестру, яка живе у Лівані. Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ (У) ДМС України в областях та місті Києві не зверталася.
13.07.2018 позивач звернулася до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому що повернутися до Сирії неможливо через війну, крім цього вона планує ще продовжити навчання в Україні.
З заявницею проведено співбесіду, що підтверджується протоколом співбесіди №1 від 01.08.2018 (10:47 год. – 11:55 год.).
01.08.2018 ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого визнано доцільним прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ГУ ДМС України у Львівській області 02.08.2018 прийнято наказ №163 “Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту”.
Згідно з відповіддю т.в.о. начальника сектору Міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 19.10.2018, ОСОБА_1 станом на 19.10.2018 не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.
Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно з листом від 05.11.2018).
За поданням щодо продовження строку розгляду заяви від 12.11.2018 прийнято наказ №233 “Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту”, на 1 місяць.
15.11.2019 з позивачем вдруге проведено співбесіду (протокол співбесіди №2 14:52 год. – 16:00 год.).
30.01.2019 сформовано висновок, відповідно до якого відмовлено громадянці Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказаний висновок мотивовано тим, що в результаті всебічного, об`єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи №2018LV0029 та інформації по країні походження встановлено, що заява ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні задля легалізації, а відповідно у неї немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
06.03.2019 Державною міграційною службою України прийнято рішення №91-19 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, оскільки встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.
ГУ ДМС України у Львівській області 21.03.2019 сформовано повідомлення №5 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вважаючи таке рішення протиправним, яке порушує її права, позивач звернулася за захистом з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із встановлених офіційних документів, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтями 2 і 3 Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом, який визнало й ГУ ДМС України у Львівській області. 
Разом з тим, суд дійшов переконання, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколах співбесід, не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирійській Арабській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VІ від 08.07.2011 (далі - Закон №3671-VI).
Відповідно до пунктів 1, 13 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
У статті 5 Закону №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини 5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з частинами 1, 7 статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Частиною 11 статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до абзацу першого частини 5 статті 10 Закону України №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частиною 6 статті 8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Приписами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Водночас, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Суд при прийнятті рішення враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 12.02.2020 у справі №815/4398/17, від 06.03.2019 року у справі №815/1000/17, від 31.10.2018 року у справі №826/14671/16, від 14.03.2018 року у справі №813/901/16, в яких зазначено, що оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Разом з тим, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Відповідно до частини 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.
Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з  Конституцією України.
Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:
Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 р., зокрема стаття 3: «Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань».
Конвенція, стаття 2: «Право кожного на життя охороняється законом»; стаття 3: «Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню».
Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ; Суд).
Практика використання рішень ЄСПЛ врегульована Законом України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", статтею 17 якого визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною другою статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.
Як видно з позовної заяви та протоколів співбесіди позивач в обґрунтування заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначила, що свої побоювання повертатися до країни громадської належності пов`язує з тим, що в Сирії, звідки вона походить, іде громадянська війна, і оскільки вона не приймала участі на жодній стороні конфлікту, може потрапити в полон, так як за освітою є медиком, а тому її змусять надавати лікарську допомогу на війні або як жінка може зазнавати насильства і впливу.
Під час розгляду матеріалів за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем сформовано висновок, відповідно до якого відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Вказаним висновок мотивовано тим, що в результаті всебічного, об`єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи №2018LV0029 та інформації по країні походження встановлено, що заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні, задля легалізації, а відповідно у неї немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Однак, таке рішення не може бути об`єктивним без повного аналізу ситуації в країні походження позивача.
Колегія суддів зауважує, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становила ризик для людини, яку висилають в цю країну.
Так, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення ( ІНФОРМАЦІЯ_3 
12.03.2015 у Женеві Верховний комісар ООН у справах біженців ОСОБА_10 ОСОБА_11 ще раз наголосив, що необхідно зробити набагато більше для того аби звільнити сирійців від їхніх жахливих страждань: "Після років, прожитих у вигнанні, сирійські біженці давно витратили свої заощадження і все більша кількість вдається до жебракування, проституції чи дитячої праці, аби вижити. Родини, що належали до середнього класу зараз ледве виживають на вулицях: батько однієї з сімей порівняв життя біженця із потраплянням у сипучий пісок - кожен рух змушує застрягати все сильніше," сказав він.
Крім того, як зазначено в п.31 Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (в редакції III, жовтень 2014р.) (http://www.refworld.org.ru/docid/549983214.html%20): "В свете развития событий и изменения обстоятельств в Сирии, возможно, будет целесообразно пересмотреть (если этого еще не было сделано) решения по делам сирийцев, чьи ходатайства о предоставлении убежища в прошлом были отклонены, чтобы те, кто в силу изменившихся обстоятельств имеет обоснованные причины обратиться о предоставлении убежища как беженцы "на месте" (sur place), могли рассчитывать на принятие соответствующего решения, которое позволит им пользоваться защитой и правами, вытекающими из признания их беженцами.".
За інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]), враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з`являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.
Починаючи з травня 2012 року ситуація в Сирії продовжувала погіршуватись, а рівень насильства різко зріс, поширюючись на більшість великих міст, включаючи Дамаск, Алеппо, Хомс, Дера`а, Хаму, Ідліб і Сувайду. Більшість військових дій сконцентрована в основних містах, розташованих на заході країни, але сільська місцевість також втягується у конфлікт. У брифінгу Міжнародної Амністії йдеться про те, що сирійська армія веде не вибіркове повітряне бомбардування та артилерійські атаки в районі ОСОБА_12 , інших частинах Ідлібу та північних регіонах Хами. Представники Міжнародної Амністії стали свідками щоденних не вибіркових авіа ударів та бомбардувань, націлених на міста та села по всьому регіону впродовж свого візиту (у період з 31 серпня по 11 вересня 2012 року).
Кількість людей, що загинули після початку насилля, за повідомленнями, більше 100 тисяч, а 6,8 мільйона людей, або третина населення, потребує гуманітарної допомоги, що значно більше у порівнянні з 1 мільйоном людей - станом на березень 2012 року. Ріст гуманітарних потреб населення особливо помітний в провінціях Алеппо, Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакія і Дамаск.
УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз`єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в`їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.
У своїх рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.
Відповідно до п.171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців встановлено, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.
Таким чином, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування стати жертвою в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.
Тлумачення поняття "загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання" дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. №3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.
Так, у Рекомендаціях УВКБ ООН ОН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV) від листопада 2015 року зазначено, що конфлікт у Сирії триває вже п`ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.
Відповідно до пункту 4 вказаних Рекомендацій майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання Ісламська держава Іраку і аль- Шама (далі - ІДІШ) зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. ІДІШ закріпило свій контроль практично над цільною ділянкою території, розташованим переважно в північній та центральній частині Сирії. Крім цього, ІДІШ розширило зону свого контролю і впливу, особливо в центральних районах Сирії, в східних районах провінції Хомс, а також в районах розташованих південніше, включаючи і Ес-Сувейда.
Згідно рекомендацій по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 року з урахуванням численних повідомлень про серйозні і масштабні порушення міжнародного гуманітарного права (МГП), законодавства про права людини і зловживання в цій області, а також з огляду на триваючі збройні конфлікти у багатьох регіонах країни, УВКБ ООН, як і раніше характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту та відповідають вимогам визначення "біженець", що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951 року. Для багатьох цивільних осіб, які залишили Сирію, зв`язок з однією з підстав, зазначених в Конвенції 1951 року, буде полягати в прямому або непрямому, реальному чи гаданому зв`язку з однієї зі сторін конфлікту. Характерною особливістю конфлікту в Сирії є те, що різні його сторони часто приписують певні політичні переконання значним групам людей, в тому числі сім`ям, племенам, релігійним або етнічним групам, або, за аналогією, цілим містам, селам і районам.
Також у Рекомендаціях по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 року вказано, що з урахуванням переважаючих в Сирії умов, зокрема з урахуванням різноманіття і складності конфліктів, нестабільності ситуації з безпекою, повідомлень про високий рівень порушень прав людини і зловживань в цій галузі, глибоко укорінених підозр щодо осіб іншого походження або іншої власності, УВКБ ООН не вважає, що державам доцільно відмовляти в міжнародному захисті особам з Сирії на підставі альтернативи втечі або переміщення всередині країни.
ЄСПЛ у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
Згідно з інформацією компетентних інформаційних джерел: Великобританія: Home Office (МВС) (http://www.refworld.org/docid/50. f55c8d2.html), " 3.1.3…. Гуманітарна криза, що продовжує погіршуватися, така, що для більшості мігрантів висилка призвела б до порушення статті 3 ЄКПЛ. Рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистої недоторканності".
Крім того, згідно з інформацією щодо країни походження на травень 2019 року з`ясовано таке: “В понеділок об`єднана джихадистська коаліція здійснила найпотужніший за останній час контрнаступ на позиції Сірійскої Арабської Армії в районі населеного пункту Хамаміят на північному заході Хами. Вперше після тривалої перерви в бій були кинуті танки (https://free-news.su/voennye-konflikty/35877- sirijskaya- armiya- poteryala- kontrol- nad- osvobozhdennym -gorodom).
“ООН занепокоєна обстрілами цивільної інфраструктури в Сирії внаслідок нового сплеску насильства та закликає сторони дотримуватися міжнародного гуманітарного права. Про це на брифінгу заявив речник генсека ООН ОСОБА_13 . За його словами, з 28 квітня щонайменше сім таких закладів попали під бомбардування: чотири у регіоні ОСОБА_14 , ще три - в Ідлібі” (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694854-oon-vimagae-pripiniti-bombarduvanna-likaren-u-sirii.html).
“ ОСОБА_15 ОСОБА_16 та їх прихильники продовжують атаки на населені пункти в зоні деескалації на північному заході Сирії, в результаті чого за добу загинуло десятеро мирних жителів” (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694568-sili-asada-prodovzuut-ataki-v-sirii-zaginuli-se-10-mirnih-ziteliv.html).
Наведена інформація по країні походження позивача вказує на факт існування невибіркової загрози життю та здоров`ю людей під час внутрішнього збройного конфлікту в Сирії, а також, підтверджує ту обставину, що такий конфлікт є всеохоплюючим.
Відтак, твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тому ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.
Вказане свідчить про те, що вся територія країни походження позивача – Сирії характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.
Також, відповідно до інформації щодо країни походження (Сирійська Арабська Республіка) судом встановлено, що Президент Сирії ОСОБА_17 підписав Указ №33 від серпня 2014 року, яким передбачено отримання відстрочки від армії шляхом сплати певної суми грошей. Також, це положення відноситься до тих людей, які легально покинули Сирію з метою навчання за кордоном, до яких належить заявниця. Крім цього, у 2015 році підписано указ №32 від 2015 року про надання загальної амністії і звільнення від відповідальності за ухилення від призову в ряди збройних сил для всіх громадян, як в країні, так і за її межами, а також за злочини, передбачені Законом “Про військовий обов`язок і воєнну службу”, вчинені до 25.07.2015 (http://sana.sy/ru/?p=44579).
З огляду на покладені в основу оскаржуваного рішення висновки, відповідач не взяв до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача, натомість надав перевагу відсутності будь-яких переслідувань або дискримінації на Батьківщині, вважаючи що в даному випадку робить недоцільним аналіз внутрішнього переміщення та приймаючи до уваги, що безпекова ситуація в місті Дамаск залишається задовільною. Відтак без всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо існування загальновідомих офіційних документів, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом.
Доводи відповідача про те, що немає підстав вважати, що ОСОБА_1 буде вимушена йти служити до армії, брати участь у військових діях та надавати медичну допомогу військовим, вважаючи при тому, що існує безпечне повернення заявниці до Сирії, колегією суддів оцінюється критично з огляду на те, що існування збройного конфлікту у державі та відомостей щодо систематичного порушення прав людини за відсутності бажання особи повернутися до такої країни хоча й не обов`язково свідчить про відповідність такої особи статусу біженця, однак відповідає ознакам, закріпленим в законодавстві України до особи, яка потребує додаткового статусу.
Надаючи оцінку доводам відповідача щодо бажання позивача легалізувати свій статус в України, що, на переконання ДМС України, йде у розріз із можливістю надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
У пункті 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців міститься визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.
Конфлікт в Сирії характеризується високою інтенсивністю загального насилля. У цьому контексті, серйозні порушення прав людини є поширеним явищем і існує реальний ризик застосування поводження забороненого статтею 3, 2 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за його життя та безпеку.
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання є на цей час. Наведене спростовує твердження відповідача щодо можливості для позивача скористатися внутрішнім переміщенням до таких міст як Дамаск та Алеппо.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 по справі №815/4969/16.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції,  що відповідачем під час складення висновків, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення, не здійснено вичерпної оцінки громадянина-іноземця за усіма критеріями, відповідно до п. 13 ч. 1  ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують  додаткового або тимчасового захисту", зокрема, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколах співбесід, не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирійській Арабській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, а тому є передчасними посилання відповідача на очевидну необґрунтованість заяви.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2019 № 91-19.
Щодо доводів апелянта про втручання суду в дискреційні повноваження відповідача, то колегія суддів вважає обраний судом спосіб захисту порушених прав позивача виправданим з огляду на наступне.
Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У свою чергу судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 4 ст. 242 КАС України).
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 245 України визначено повноваження суду при вирішенні справи.
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України).
Згідно з частинами 3 та 4  статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту за своєю правовою природою є дискреційними.
Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Разом з тим, одним із аспектів права на суд є право на доступ до суду. При цьому «тільки інституція яка має повну юрисдикцію, включаючи право скасовувати оскаржені рішення з будь-яких підстав, як з питань факту, так і питань права, відповідає поняттю «суд» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції» (п. 118 рішення від 12 липня 2005 року у справі «Молдован та інші проти Румунії». «Повна юрисдикція» означає, що суд має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення від 28 червня 1990 у справі «Обермейєр проти Австрії»; п. 155 рішення від 4 березня 2014 у справі «Гранд Стівенс проти Італії».
ЄСПЛ визнав такою, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції практику національних судів, коли вони, вважаючи себе зв`язаними висновками адміністративних органів щодо обставин справи, взагалі відмовлялися контролювати оцінку фактів, які були покладені в основу дискреційного адміністративного рішення і які мали вирішальне значення при прийнятті цього рішення, (п, 111 рішення від 31 липня 2008 у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки»; п. 157 рішення від 21 липня 2011 у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру». Таким чином, повна відмова національного суду переглянути оцінку, яку адміністративний орган дав доказам у справі при прийнятті дискреційного рішення, вважається порушенням права особи на доступ до суду, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції.
Отже суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2  ст. 2 КАС України критеріям та при встановленні обставин виконання позивачем усіх умов, визначених законом й обґрунтованості позовних вимог, з метою ефективного захисту порушеного права, задовольняючи позов шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти відповідне рішення, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Підсумовуючи все вище викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи судом правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.
Рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідають чинному законодавству.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на невірному трактуванні Державною міграційною службою України фактичних обставин, а також норм матеріального і процесуального права.
Згідно статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 229, 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                     п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.003451 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Д. М. Старунський 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. Я. Качмар  	
                                                                                 Повне судове рішення складено 16.06.2020