Ухвала
21 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 205/8320/13-к
провадження № 51- 1906ск20  
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2020 року щодо ОСОБА_5 ,
 
встановив:
 
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) із застосуванням ст. 69 КК до покарання у вигляді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2019 року щодо ОСОБА_5 без зміни.
 
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що її подано без додержання вимог п. 4 ч. 2 цієї статті. 
 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор не погоджується з ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2020 року і вказує на те, що ухвала суду належним чином не вмотивована, чим порушено положення ст. 419 КПК, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, що виразилось у безпідставному застосуванні приписів ст. 69 КК. При цьому в касаційній скарзі прокурор не конкретизує та не обґрунтовує позицію, в чому саме полягає істотність порушень та які доводи прокурора не було перевірено апеляційним судом. 
 
Прокурор не обґрунтовує, в чому саме полягає явна несправедливість покарання.
 
Статтею 414 КПК визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визначається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі , встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.    
 
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Однак усупереч наведеним положенням кримінального процесуального закону з касаційної скарги прокурора неможливо зрозуміти, які істотні порушення допустив суд апеляційної інстанцій, як ці порушення вплинули на законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення та чому їх слід відносити з огляду на положення статей 370, 412-414 КПК до безумовних підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення касаційним судом відповідно до ст. 438 КПК.
 
Необхідно врахувати, що згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
 
Водночас прокурор не вказує конкретних порушень закону, допущених апеляційним судом при постановленні ухвали за результатами розгляду апеляційної скарги, зважаючи на приписи статей 404, 409, 419 КПК, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та у своїй ухвалі надає вичерпну відповідь на ті доводи, що наведені в ній.
 
Таким чином, прокурору необхідно належним чином обґрунтувати свою позицію щодо істотності порушень кримінального процесуального закону, а також, яку норму або норми кримінального закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції неправильно застосовано, що є підставою для зміни або скасування судового рішення згідно з ч. 1 ст. 438 КПК, обґрунтувати в чому саме полягає явна несправедливість покарання призначеного ОСОБА_5 та  належно систематизувати викладені у касаційній скарзі доводи.
 
Оскільки касаційна скарга прокурора не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити її без руху та встановити строк, необхідний для її усунення зазначених в ухвалі недоліків. 
 
Керуючись ч. 1 ст. 429, 441 КПК, Верховний Суд 
 
постановив:
 
Касаційну скаргупрокурора ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху та надати скаржнику строк сім днів для усунення виявлених недоліків з дня отримання ухвали. 
 
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                         ОСОБА_3