У Х В А Л А 
30 березня 2020 року
м. Київ
справа № 375/1902/19
провадження № 61-5457 ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до                        ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 17 березня 2012 року ОСОБА_1 підписала з банком Анкету-заяву, згідно з умовами якої остання отримала кредит на суму 5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
При цьому, підписуючи вказану Анкету-заяву, відповідач підтвердила свою згоду на те, що вказана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» й «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
В порушення умов договору та положень статей 509, 526 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за договором не виконувала та, з урахуванням внесених коштів на погашення кредиту, станом на 27 серпня 2019 року мала заборгованість за договором у загальному розмірі 12 318,14 грн, з яких: 4 605,04 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2 175,97 грн - заборгованість за простроченим тілом кредитом; 3 624,36 грн - нарахована пеня;                          850,00 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 562,77 грн - штраф (процентна складова).
З огляду на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з              ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором  від 17 березня 2012 року у розмірі 12 318,14 грн.
Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду               від 05 березня 2020 року, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено факт укладання між сторонами договору (кредитного або будь-якого іншого), а також факту надання кредиту на підставі анкети-заяви від 17 березня 2012 року.
24 березня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                            АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Пунктом першим частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин та про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;  інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.
Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, справи які (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження), є справи, які фактично можна поділити на справи: у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; та справи незначної складності, які визначені судом малозначними, у тому числі малозначні в силу закону з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
Предметом позову є стягнення заборгованості, із зазначеною ціною позову в загальному розмірі 12 318,14 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                                   (2 102 грн ? 100 = 210 200 грн), а тому дана справа  є малозначною згідно з наведеними приписами ЦПК України.
Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також має для банку виняткове значення, не може бути взято до уваги, оскільки ухвалені судові рішення не суперечать позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року справа № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) та базуються на тому, що позивачем не надано доказів на підтвердження доводів позовних вимог.
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність виключень передбачених статтею 389 ЦПК України необхідних для оскарження судових рішень у малозначних справах.
У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню не встановлено.
З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                            С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                             Є. В. Петров
 
                                                                                                             В. М. Сімоненко