Постанова
Іменем України                                       
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 199/3997/16-ц
провадження № 61-15429св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
позивачі:   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13», Головне управління Національної гвардії України,
треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Січеслав», орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року у складі судді Богун О. О. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю.,                     Деркач Н. М., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання права користування жилим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 вересня 2004 року між Приватною фірмою «Віктор» (далі - ПФ «Віктор»), правонаступником якого є Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13» (далі - ПП «ПФ «Віктор-13»), та ОСОБА_1 укладений договір про інвестування житлового будівництва          № 16, за умовами якого ОСОБА_1 бере участь в інвестуванні будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , шляхом сплати 58 432,00 грн для отримання після введення будинку в експлуатацію у власність квартири НОМЕР_1 .
З метою виконання умов договору, ОСОБА_1 повністю сплатив вартість об`єкта інвестування, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних для набуття майнових прав на квартиру.
З 2004 року він уклав договори про надання телекомунікаційних послуг, з газо-, водо-, електропостачання квартири НОМЕР_1 , протягом всіх років сплачував рахунки згідно з показниками лічильників, та 06 грудня 2009 року став членом ОСББ «Січеслав».
17 травня 2012 року будинок введено в експлуатацію.
25 травня 2012 року на виконання умов договору від 22 вересня 2004 року           № 16 про участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 між ПФ «Віктор-13» та ОСОБА_1 складений акт приймання-передачі квартири НОМЕР_1 на 10-му поверсі.
26 червня 2012 року житловий будинок літ. А-10 (секція-1) по АДРЕСА_1 зареєстрований КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за ПП «ПФ «Віктор-13».
11 червня 2013 року ПП «ПФ «Віктор-13» звернулось як забудовник до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з проханням зареєструвати право власності на нерухоме майно згідно зі списком фізичних осіб (інвесторів), які брали участь у будівництві житлового будинку, у тому числі право власності ОСОБА_1 на квартиру НОМЕР_1 .
23 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримав технічний паспорт на квартиру          АДРЕСА_4 для реєстрації права власності, згідно з яким житлова площа склала 37,6 кв. м, а загальна - 63,5 кв. м, після чого звернувся до реєстраційної служби з питанням про реєстрацію права власності, проте 09 листопада 2015 року отримав відмову у зв`язку з тим,  що право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за іншим суб`єктом на підставі іншого правовстановлюючого документа і перебуває під арештом.
З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна           від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_1 дізнався про те, що власником квартири      АДРЕСА_5 є держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 22 квітня 2005 року. 
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати за ними та неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування квартирою АДРЕСА_5 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної  інстанцій 
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року,                       у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи, що власником спірної квартири є держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду міста Києва                        від 22 квітня 2005 року, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання права користування житловим приміщенням за позивачами.
 
Суди попередніх інстанцій виходили із того, що на момент укладення договору про інвестування житлового будівництва ПФ «Віктор» із позивачем ухвалою Господарського суду м. Києва від 06 липня 2004 року було заборонено вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, у тому числі квартири АДРЕСА_5 , а тому з моменту накладення арешту на спірну квартиру ПФ « Віктор » втратило правомірну можливість розпоряджатися правами на вказану квартиру.

 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про визнання права користування житловим приміщенням.
Вказував на те, що суди не врахували, що позивачі виконали вимоги інвестиційного договору, з 2004 року проживають у спірній квартирі, сплачують комунальні послуги.
Зазначав, що позивачі на законних підставах вселились до спірної квартири, а саме як інвестори будівництва житлового будинку, сплативши за неї       58 432 грн забудовнику ще 22 вересня 2004 року.
Суди попередніх інстанції не врахували, що житловий будинок, у якому знаходиться спірна квартира, введено в експлуатацію у травні 2012 року, а право власності на цю квартиру зареєстровано 16 вересня 2013 року, а тому рішення суду до державної реєстрації не могло вплинути на їхні права та обов`язки, оскільки не існувало майна до введення будинку в експлуатацію та права власності на майно до державної реєстрації.
Наявність майнових прав у нього на спірну квартиру на підставі інвестиційного договору підтверджується угодами, які укладені ним з комунальними службами, членством в ОСББ «Січеслав», а також діями щодо утримання спірної квартири та безперервним користуванням нею протягом 10 років. При цьому за весь час користування спірною квартирою держава, яка є власником цієї квартири на підставі рішення суду, не вчиняла будь-який дій щодо цього майна.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2018 року Головне управління Національної гвардії України подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
22 вересня 2004 року між ПФ «Віктор», правонаступником якого є                             ПП «ПФ «Віктор-13», та ОСОБА_1 укладений договір про інвестування житлового будівництва № 16, за умовами якого ОСОБА_1 бере участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку                              по  АДРЕСА_1 шляхом сплати 58 432,00 грн для отримання після введення будинку в експлуатацію у власність квартири НОМЕР_1 .
 
25 травня 2012 року на виконання умов дійсного договору від 22 вересня 2004 року № 16 про участь у будівництві житлового будинку                                             у АДРЕСА_1 ), між ПФ        «Віктор-13» та ОСОБА_1 складений акт приймання-передачі двокімнатної квартири НОМЕР_1 на 10-му поверсі.
 
26 червня 2012 року житловий будинок літ. А-10 (секція-1)                                                  у АДРЕСА_1 зареєстровано                                КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за ПП «ПФ «Віктор-13».
 
11 червня 2013 року ПП «ПФ «Віктор-13» звернулося як забудовник до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з проханням зареєструвати право власності на нерухоме майно згідно зі списком фізичних осіб (інвесторів), що брали участь на паях у будівництві житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , в тому числі стосовно ОСОБА_1 на квартиру НОМЕР_1 .
 
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 29 жовтня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на спірну квартиру.
 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22 квітня 2005 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року, визнано право власності на квартири, в тому числі на квартиру АДРЕСА_5 , за Головним управління внутрішніх військ МВС України.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29 жовтня 2015 року власником квартири АДРЕСА_5 є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 22 квітня 2005 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на положення статті 47 Конституції України, Закону України «Про інвестиційну діяльність», Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», просили визнати за ними та неповнолітніми дітьми право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_5 .
 
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
 
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
 
Згідно зі статтею 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів.
 
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 317, 319 ЦК України).
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно зі статтею 155 ЖК Української РСР жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
 
У справі, що переглядається, установлено, що 22 вересня 2004 року між            ПФ «Віктор» та ОСОБА_1 укладений договір про інвестування житлового будівництва, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався брати участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку                             по  АДРЕСА_1 , сплативши вартість площі житла у розмірі 58 432,00 грн, після чого прийняти квартиру у володіння шляхом підписання акта приймання-передачі та після прийняття об`єкта в експлуатацію оформити на зазначену квартиру право власності, а                         ПФ «Віктор» зобов`язалось організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність квартиру НОМЕР_1 , АДРЕСА_6 на АДРЕСА_7 
 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором виконав, сплатив ПФ «Віктор» обумовлену договором суму коштів, та прийняв квартиру у володіння.
 
Позивачі вселились у спірну квартиру та проживають у ній, хоча не мають на неї права власності.
 
Власником спірної квартири є держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України.
 
Майнове права ОСОБА_1 на набуття в майбутньому права власності на спірну квартиру припинилось з часу набрання законної сили рішенням суду про визнання права власності на цю квартиру за Головним управління внутрішніх військ МВС України.
 
Матеріали справи не містять доказів того, що МВС України або Головне управління Національної гвардії України будь-яким чином висловили згоду на вселення позивачів до спірної квартири або будь-яким іншим чином надали квартиру позивачам для проживання.
 
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачами права користування квартирою, власником якої є держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України.
 
Доводи касаційної скарги щодо незгоди з порядком набуття права власності Головним управління внутрішніх військ МВС України на спірну квартиру та її державну реєстрацію, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зазначене право власності було визнано рішенням Господарського суду міста Києва                     від 22 квітня 2005 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду України від 02 серпня 2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року, яке є обов`язковим для виконання і на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності, яка не скасована в установленому законом порядку. 
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачі на законних підставах вселились до спірної квартири та більше десяти років проживають у ній, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, тобто виходять за межі касаційного оскарження. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк