Постанова 
Іменем України
 
12 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 711/2992/17
провадження № 61-32891св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради, Черкаська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 липня 2017 року в складі судді Скляренко В. М. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області                          від 07 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Храпка В. Д.,                           Бондаренка С. І., Новікова О. М.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом докомунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради (далі - КП «СУБ «Митниця»), Черкаської міської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що вона працювала  двірником в КП «СУБ «Митниця». Наказом відповідача  від 10 листопада 2016 року № 315-к її звільнено з роботи з 10 листопада 2016 року за власним бажанням на підставі статті                                38 КЗпП України. У той же день їй видано копію наказу про звільнення та трудову книжку.
Позивач зазначає, що на день її звільнення відповідачем була нарахована , але не виплачена заробітна плата в сумі 1 450,00 грн та компенсація за невикористану відпустку за 19 днів, що становить 705,47 грн. Указана сума відповідачем не виплачена на день звільнення з роботи в зв`язку з відсутністю коштів. 
Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути солідарно з КП «СУБ «Митниця» та Черкаської міської ради на свою користь нараховану, але невиплачену заробітну плату разом з компенсацією за невикористану відпустку в сумі 2 155,76 грн, середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 25 179,00 грн, компенсацію частини заробітної плати в сумі 146,00 грн та моральну шкоду в сумі 3 200,00 грн.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2017 року позов задоволено частково; стягнуто з КП «СУБ «Митниця» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 2 155,76 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 32 564,84 грн, моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн, а всього: 35 720,60 грн; в іншій частині позову відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць допущено до негайного виконання.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позовні вимоги в частині стягнення виплат з відповідача КП «СУБ «Митниця» є законними й обґрунтованими. Відмовляючи у задоволенні позову до Черкаської міської ради, суди посилалися на те, що Черкаська міська рада не є роботодавцем, з яким позивач перебувала у трудових відносинах та законодавством не передбачена солідарна відповідальність у трудових спорах.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 ,подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що саме Черкаська міська рада, як власник                  КП «СУБ «Митниця», вчинило дії, що унеможливили виплату комунальним підприємством заробітної плати позивачу при звільненні, останнє не має сфери діяльності, рухомого або нерухомого майна, інших джерел виплати заробітної плати. Отже, за аналогією закону Черкаська міська рада має відповідати за борги по заробітній платі комунального підприємства, яке нею повністю контролюється, як фінансово, так і адміністративно. Тому відповідати мають солідарно і КП «СУБ «Митниця», і Черкаська міська рада за аналогією закону.
Заперечення (відзив) на касаційну  скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
31 травня 2018 року справу № 711/2992/17 та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року зупинено касаційне провадження у справі № 711/2992/17 до закінчення розгляду в касаційному порядку Об`єднаною Палатою Верховного Суду справи № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288сво18).
Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі  № 711/2992/17.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що ОСОБА_1 до 10 листопада 2017 року працювала на посаді двірника КП «СУБ «Митниця». 
Наказом КП «СУБ «Митниця» від 10 листопада 2016 року № 315-к ОСОБА_1   звільнено із займаної посади на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за власним бажанням. В день звільнення розрахунок з позивачем проведений не був.
З довідки КП «СУБ «Митниця» від 15 грудня 2016 року № 110 убачається, що ОСОБА_1 нараховано та не виплачено заробітну плату за листопад                         2016 року у розмірі 2 155,47 грн. Середньоденний заробіток складає 167,86 грн. 
Станом на час розгляду справи КП «СУБ «Митниця» (код 36701739) не ліквідоване, що підтверджується даними інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України. На час розгляду справи у суді касаційної інстанції КП «СУБ «Митниця» не ліквідоване та перебуває у стані припинення.
Як убачається зі Статуту КП «СУБ «Митниця» (далі - Статут), затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 16 грудня 2010 року № 2-31, власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада м. Черкаси в особі Черкаської міської ради (пункт 1.2). Підприємство є юридичною особою з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банку, печатки, штампи, бланки зі своїм найменуванням, є унітарним (пункти 1.4, 1.8 Статуту). Органом управління підприємства є Департамент житлово-комунального комплексу виконавчого комітету Черкаської міської радим (пункт 1.3 Статуту). Підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих Черкаської міської ради, з правом найму працівників (пункт 1.6 Статуту).
Основні напрямки діяльності КП «СУБ «Митниця» визначені у статті 2 Статуту. 
Відповідно до пунктів 3.4, 3.5 Статуту підприємство має відокремлене майно, самостійний баланс, поточний і інші рахунки в установах банку, печатку зі своїм найменуванням, штампи та фірмові бланки. Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з чинним законодавством України і не несе відповідальність за зобов`язаннями держави, власника та органу управління. 
Як визначено у пункті 3.7 Статуту підприємство самостійно планує і провадить свою виробничо-господарську та іншу діяльність, а також визначає заходи соціального розвитку трудового колективу на основі і відповідно до законодавства та цього Статуту. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (пункт 3.9 Статуту).
Власник (виконавчий комітет власника, орган управління та ін.) не має права втручатись у оперативну діяльність підприємства. 
Трудовий колектив підприємства складається з осіб, які беруть участь у його діяльності на основі трудового договору, а також інших форм, які регулюють трудові відносини працівників з підприємством. Умови організації та оплати праці членів трудового колективу підприємства, а також їх соціального захисту та страхування визначаються відповідно до вимог чинного законодавства України (пункти 5.7, 5.9 Статуту).
Фонд оплати праці створюється у розмірах, які визначаються згідно з чинним законодавством України. Джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності. Мінімальна заробітна плата працівників не може бути нижче встановленого законодавством України мінімального розміру заробітної плати (п. 6.4 Статуту). 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 96 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.
Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.
Особи, які створюють юридичну особу, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли до її державної реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення виплатити працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Судами установлено, що повний розрахунок з позивачем в день її звільнення проведений не був, а саме не була виплачена заробітна плата за листопад                  2016 року в сумі 2 155,76 грн. Визначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку становить 32 564,84 грн. 
Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення усіх виплат з комунального підприємства, як роботодавця ОСОБА_1 та самостійної юридичної особи. Сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві не є підставою для відмови у стягненні цих коштів. Крім того, такими діями КП «СУБ «Митниця» позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позов у частині вимог до Черкаської міської ради задоволенню не підлягає, оскільки територіальна громада в особі міської ради не відповідає за зобов`язаннями створеної нею юридичної особи, КП «СУБ «Митниця», що узгоджується з нормами права та Статутом комунального підприємства. Отже, на неї не може бути покладена відповідальність за невиплату комунальним підприємством позивачці заробітної плати.
Доводи касаційної скарги про те, що саме Черкаська міська рада як власник                         КП «СУБ «Митниця», вчинило дії, що унеможливили виплату комунальним підприємством заробітної плати позивачу при звільненні, безпідставні, так як спростовуються вищевказаними встановленими судами обставинами.
Посилання у касаційній скарзі на необхідність застосування аналогії закону, оскільки нормами КЗпП України не передбачено солідарної відповідальності підприємства за порушення трудового договору та його власника (стаття 8 ЦПК України 2004 року), безпідставні, оскільки аналогія закону застосовується у разі, якщо спірні відносини не врегульовані законом. Проте нормами КЗпП України чітко врегульовано відповідальність роботодавця за несвоєчасну виплату заробітної плати працівнику, а нормами ЦК України чітко врегульовано межі відповідальності юридичних осіб та територіальних громад.
У зв`язку з наведеним є безпідставним посилання на порушення статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо мирного володіння своїм майном, оскільки права позивача захищені у спосіб, що передбачений чинним законодавством.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов