КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                                   
П О С Т А Н О В А  
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И 
 
16 червня 2020 року                                                                                   м. Київ
                                                                                    
Унікальний номер справи № 357/5634/18  
Апеляційне провадження 22-ц/824/6753/2020  
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Махлай Л.Д., 
суддів Кравець В.А., Стрижеуса А.М.
при секретарі Гойденко Д.В.

сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
 
відповідач                 ОСОБА_2 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                 22 січня 2019 року,ухвалене під головуванням судді Кошель Б.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в :
 
у травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяв про збільшення та зменшення позовних вимог, просила стягнути з відповідачки 6 615 720 грн, що еквівалентно 235 000 доларів США.
В обґрунтування позову зазначала, що 19.06.2012 між нею та ОСОБА_2   укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала у позику 1 200 000 грн, що еквівалентно 150 000 доларів США, терміном на 5 років, тобто до 19.06.2017, без нарахування процентів. 04.04.2014 між ними укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала в позику 981 750 грн, що еквівалентно 85 000 доларів США по курсу Національного Банку України строком до 04.04.2016. Однак, у визначений договорами строк відповідачка борг не повернула.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2019 позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за  договором позики у сумі 6 615 720 грн, що еквівалентно 235 000 доларів США та судовий збір 8 810 грн. Додатковим рішенням суду від 04.02.2019 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким зменшити суму стягнення до 1 200 000 грн за договором позики від 19.06.2012 та до 981 750 грн - за договором позики від 04.04.2014. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не враховував її пояснення щодо суми, яку вона визнала та виклав її позицію на власний розсуд. Вона взяла у борг 2 181 750 грн і готова була повернути цю суму, але позивач не надала реквізитів банківського рахунку, на який вона б могла перерахувати кошти. Вважає, що суд невірно витлумачив ст. 533 ЦК України та не врахував, що вона отримала від позивачки грошові кошти у національній валюті - гривні, а не у доларах США, не дослідив зміст договорів позики. Також суд не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 753/22010/14ц.
Постановою Київського апеляційного суду від 05.06.2019 апеляційну скаргу задоволено частково.  Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, згідно з яким з відповідачки на користь позивачки стягнуто 1 200 000 грн за договором позики від 19.06.2012 та 2 216 052 грн, що еквівалентно 85 000 доларів США за договором позики від 04.04.2014.
Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26.02.2020 постанову Київського апеляційного суду від 05.06.2019 скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Представник позивачки ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 19.06.2012 між сторонами укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого відповідач отримала від ОСОБА_1  1 200 000 грн, що в еквіваленті складає 150 000 доларів США, терміном на 5 років, тобто до 19.06.2017, без нарахування процентів.
04.04.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено ще один договір позики, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_2 отримала у позику 981 750 грн, що еквівалентно                             85 000 доларів США та зобов`язалась повернути таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів у строк до 04.04.2016. У пункті 3 цього договору зазначено, що позичальник зобов`язується повернути суму грошей у доларах США незалежно від офіційного курсу НБУ на день платежу.
У встановлені у договорах строки грошові кошти позивачці не повернуто. Належних та допустимих доказів повернення будь - яких коштів за договорами позики відповідач не надала.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала свої зобов`язання за договорами позики. Оскільки сторони у договорах зазначили еквівалент суми позики у доларах США суд визнав правомірними вимоги про стягнення боргу у еквіваленті до іноземної валюти.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.
При цьому дана норма не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені  ст. 193,      ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993      № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Відповідно до ч. 1 ст. 526 зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. 
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, керуючись вимогами вищезазначених норм, дійшов правильного висновку, що оскільки сторони у договорах позики передбачили суму позики у еквіваленті до долара США, то у відповідачки виникло зобов`язання повернути на вимогу позивачки суму позики у національній валюті - гривні, проте у сумі, визначеній за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу.
Передаючи справу на новий апеляційний розгляд суд касаційної інстанції вказав на те, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, а відтак суд, при визначенні суми до стягнення, повинен визначити і врахувати курс долара США станом на день ухвалення рішення та ухвалити рішення про стягнення суми в межах заявлених позовних вимог.
Суд першої інстанції ухвалив рішення 22.01.2019. Офіційним курс НБУ долара США до гривні на цю дату становив 27,9485. Дана інформація є загальновідомою, оскільки  міститься в мережі інтернет. Відтак станом на день ухвалення рішення відповідач мала б повернути позивачці за договором позики від 19.06.2012 - 4 192 275 грн (150 000 доларів США*27,9485), а за договором позики від 04.04.2014 - 2 375 622,50 грн (85 000 доларів США*27,9485), що разом складає 6 567 897,50 грн.
Позивач просила стягнути суму боргу за договорами позики 6 615 720 грн. Такий розрахунок нею було зроблено станом на день подачі заяви про збільшення позовних вимог від 17.09.2018 із застосування офіційного курсу НБУ долара США до гривні станом на цю дату. Станом на 17.09.2018 офіційний курс НБУ долара США до гривні становив 28,1520, а відтак позивач навела правильний розрахунок при подачі заяви про збільшення позовних вимог.
При ухваленні рішення суд першої інстанції мав перевірити інформацію щодо офіційного курсу валют станом на день ухвалення рішення, проте такі  дії не вчинив. Відтак сума до стягнення підлягає зменшенню з 6 615 720 грн до 6 567 897,50 грн.
У апеляційній скарзі відповідач не оспорює, що суми коштів, отримані у борг позивачці не повернула. Разом з тим, відповідач вважає, що оскільки предметом позики були кошти у національній валюті - гривні, то вона має повернути лише ту суму у гривнях, яка вказана у договорах, без застосування ч. 2 ст. 533 ЦК України. 
Такі доводи відповідачки суперечать положенням ч. 2 ст. 533 ЦК України та змісту договорів позики.
Так, у договорах позики сторони, діючи на власний розсуд, визначили еквівалент сум позики в іноземній валюті, без зазначення дати, на яку сторони домовилися врахувати курс іноземної валюти та банківської установи, у якій діятиме такий курс.
Відтак суд правильно визнав, що розрахунок суми боргу у еквіваленті до національної валюти підлягає врахуванню за офіційним курсом НБУ на день платежу (у даному випадку на день вирішення спору).
За змістом договорів позики позивач надаючи відповідачці грошові кошти у гривні мала законне сподівання отримати, у визначені договорами строки, таку суму коштів у гривні, за яку б вона могла придбати відповідно 150 000 доларів США та 85 000 доларів США, та відповідач розуміла, що за зобов`язанням має повернути саме таку суму грошових коштів. Іншого трактування умов договору щодо зазначення еквіваленту сум позики в іноземній валюті зміст договорів не передбачає. До того ж, надалі у договорі позики від 04.04.2014 сторони передбачили, що позичальник зобов`язується повернути суму грошей у доларах США незалежно від офіційного курсу НБУ на день платежу.
За положеннями ж ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо сторони визначили в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу.
Дана норма містить положення про визначення суми боргу за офіційним курсом НБУ на день платежу, тобто на день сплати відповідачкою позивачці сум, отриманих у позику, а не на день закінчення строку договору. 
Відтак доводи апеляційної скарги про те, що суд не правильно визначив офіційний курс НБУ, та не врахував строк  позики, який зазначений у договорах, а саме до 04.04.2016 та до 19.06.2017 суперечать положенням ч. 2 ст. 533 ЦК України, так як дана норма не містить положень про визначення суми боргу станом на день закінчення строку договору. У випадку добровільного та добросовісного виконання своїх зобов`язань відповідачкою у строки, встановлені у договорах, дійсно мав би застосовуватися курс, який існував на день закінчення строку договору, оскільки відбувся б збіг закінчення строку договору з датою платежу. Проте, у визначені у договорах строки відповідач свої зобов`язання не виконала, а тому підлягає застосуванню офіційний курс іноземної валюти, який діяв на час ухвалення рішення.
Рішення суду першої інстанції відповідає правовим висновкам, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц та № 464/3790/16ц, та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував  правові висновки Верховного Суду у спірних правовідносинах суперечать змісту рішенню суду.
Передаючи справу на новий апеляційний розгляд суд касаційної інстанції вказав на те, що при новому розгляді суд повинен врахувати, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на стягнення інфляційних втрат за договором позики від 19.06.2012, оскільки за постановою Київського апеляційного суду з ОСОБА_2 на її користь стягнуто                    244 936,94 грн інфляційних втрат за період з 19.06.2017 до 13.06.2019.
Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що коли при розгляді справи судом апеляційної інстанції 05.06.2019 було скасоване рішення першої інстанції та ухвалено нове рішення, згідно з яким за договором позики від 19.06.2012 стягнуто лише суму 1 200 000 грн без урахування еквівалента в іноземній валюті, позивач 01.07.2019 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційного відшкодування від суми позики за час прострочення виконання грошового зобов`язання та постановою Київського апеляційного суду від 13.01.2020 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 244 936,94 грн інфляційних втрат за період з 19.06.2017 до 13.06.2019.
Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Ні на час розгляду справи у суді першої інстанції, ні на час подачі апеляційної скарги сторони не посилалися на постанову Київського апеляційного суду від 13.01.2020 як на доказ, оскілки на той час такого рішення не існувало. Позивач у даній справі ставила вимоги не про стягнення суми позики 1 200 000 грн з урахуванням інфляційного збільшення, а навпаки вимагала стягнення суми позики з урахуванням курсу іноземної валюти, що виключає застосування інфляційного збільшення боргу. Причиною звернення  нею з іншим позовом до відповідачки про стягнення інфляційного відшкодування стала саме відмова суду після перегляду справи в апеляційному порядку у задоволенні вимог про стягнення суми боргу з урахуванням курсу іноземної валюти.
Відтак не зважаючи на висновки суду касаційної інстанції колегія суддів не може врахувати докази, яких взагалі не існувало при розгляді даної справи у суді першої інстанції, оскільки за змістом ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції у виняткових випадках може прийняти докази, які учасник справи не зміг з об`єктивних причин надати до суду першої інстанції, а не докази, які створені після ухвалення судового рішення. Крім того, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд має розглянути спір в межах заявлених позовних вимог. Позивач у даному спорі просила стягнути з відповідача суму боргу в еквіваленті до долара США, а не з урахуванням інфляційного збільшення, а тому врахування суми інфляційного збільшення, яке стягнуте за рішенням суду після ухвалення судового рішення у даній справі суперечитиме принципу диспозитивності цивільного судочинства.
До того ж у постанові Київського апеляційного суду від 13.01.2020 інфляційне збільшення розраховано від суми боргу 1 200 000 грн. Колегія ж суддів у даній справі погодилася з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення боргу із застосування еквівалента долара США на час ухвалення рішення.
Відтак з часу ухвалення рішення у даній справі (22.01.2019) договірні відносини сторін трансформуються у зобов`язальні та у разі невиконання відповідачкою рішення суду позивач має право ставити вимоги про стягнення інфляційного відшкодування від суми, визначеної даним рішенням, тобто від 4 192 275 грн, а не від 1 200 000 грн.
Постанова Київського апеляційного суду від 13.01.2020 про стягнення 244 936,94 грн інфляційних втрат за період з 19.06.2017 до 13.06.2019 базувалася на постанові Київського апеляційного суду від 05.06.2019, проте ця постанова скасована.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення іншого судового рішення є підставою для перегляду такого рішення за нововиявленими обставинами.
Відтак законом встановлено інший спосіб відновлення прав та інтересів учасників справи, якщо у спорі між ними судом ухвалене рішення на підставі іншого судового рішення, яке надалі скасоване.
Зарахування ж сум, стягнутих у іншій судовій справі, після ухвалення судового рішення у даній справі законом не передбачено.
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні із зменшенням загальної суми стягнення з 6 615 720 грн до 6 567 897,50 грн.
В решті рішення є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
                                                        п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                                      22 січня 2019 рокузмінити зменшивши суму стягнення з 6 615 720 грн до 6 567 897,50 грн, з яких за договором позики від 19.06.2012 - 4 192 275 грн та за договором позики від 04.04.2014 - 2 375 622,50 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 16.06.2020.

Головуючий                                                                                                 Л. Д. Махлай 

Судді                                                                                                             В. А. Кравець

                                                                                                                      А. М. Стрижеус