ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3945/20 Справа № 210/2260/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідачі – Комунальне підприємство «Кривбасводоканал», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1  та Комунального підприємства «Кривбасводоканал» на рішення  Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року, яке ухвалено суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 31 січня 2020 року, -
В С Т А Н О В И В :
В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Комунального підприємства «Кривбасводоканал», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві.
Позов мотивовано тим, що 25 липня 2001 року під час виконання трудових обов`язків, внаслідок нещасного випадку загинув батько позивача – ОСОБА_3 . Внаслідок нещасного випадку смертю батька позивачу завдано моральну шкоду, оскільки звістка про смерть батька призвела до того, що позивач зазнав сильного нервового потрясіння, він постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть батька не залишають позивача до теперішнього часу. Звістка про смерть батька завдала позивачу глибоких моральних та душевних страждань, оскільки за життя батька, він перебував з ним в тісних сімейних стосунках, батько завжди допомагав йому у будь-яких справах та підтримував у складних життєвих ситуаціях. Позивач назавжди позбавлений батьківського піклування, турботи та любові рідного батька, на час настання нещасного випадку йому було всього 14 років, тому просив суд стягнути з Комунального підприємства «Кривбасводоканал» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 417 300 гривень та з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 417 300 гривень. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Кривбасводоканал» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з Комунального підприємства «Кривбасводоканал» на користь держави судовий збір у розмірі 2 000 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що звістка про смерть батька завдала позивачу глибоких моральних та душевних страждань, оскільки за життя батька, позивач мав з ним міцні соціальні зв`язки, вони відчували взаємне почуття любові один до одного, на момент настання нещасного випадку позивач був неповнолітньою дитиною та у зв`язку з нещасним випадком, що стався з вини відповідача Комунального підприємства «Кривбасводоканал» позивач та його брат залишились зростати без батька. Позивач зазнав сильного емоційного та психологічного потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу і не може відновити свою душевну рівновагу. У той час коли відбувалось психологічне та соціальне становлення позивача як чоловіка, позивач не мав можливості отримати щирих настановлень та порад від найріднішої людини батька. Крім того позивачу завдало додаткових душевних страждань розуміння того, як важко його матері одній виховувати двох дітей. Вказані душевні рани є невиліковними, оскільки загибель батька позивача настала в тому віці, коли позивач вже чітко розумів суть речей, протягом усього дитинства відчував батьківську турботу та любов, коли соціальний зв`язок позивача з батьком знаходився на високому рівні. У зв`язку з чим апелянт вважає, що сума стягнутої моральної шкоди з Комунального підприємства «Кривбасводоканал» на користь позивача не відповідає принципу розумності, виваженості і справедливості.
В апеляційній скарзі відповідач Комунальне підприємство «Кривбасводоканал» ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом не взято до уваги, що КП «Кривбасводоканал» не є належним відповідачем по справі, оскільки відповідно до підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 ЗУ» Про загальнообов`язкове страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції станом на 22 січня 2001 року, обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди лежить саме на Фонд соціального страхування України, що узгоджується з висновком Постанови ВС від 20 листопада 2019 року по справі №210/3177/17.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст.ст. 440, 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, оскільки за вимогами зазначених норм права, шкода, спричинена особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка цю шкоду завдала, однак матеріали справи не містять відомостей щодо вини відповідача в нещасному випадку, натомість смерть потерпілого наступила виключно через порушення останнім трудової і виробничої дисципліни в частині невиконання вимог Інструкції з охорони праці.
На думку Комунального підприємства «Кривбасводоканал», безпідставними є посилання суду першої інстанції на ст. 450 ЦК України, в редакції 1963 року, за якою встановлено відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, яким не є каналізаційний колодязь №8.
Також вважає, що судом першої інстанції допущено неповноту з`ясування обставин справи, оскільки безпідставно було відмолено у задоволенні клопотання відповідача про допит у судовому засіданні позивача для з`ясування обставин щодо моральних страждань та переживань, зазначених останнім через смерть рідного батька .
Відзиви на апеляційні скарги не подано. 
Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підглядає перегляду судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, представника Комунального підприємства «Кривбасводоканал» Суботіна Г.Г., який підтримав доводи апеляційної скарги КП «Кривбасводоканал», просив її задовольнити, проти апеляційної представника позивача заперечував, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є сином ОСОБА_3 (а.с. 31).
За життя ОСОБА_3 працював на посаді слюсаря мережі водовідведення на Комунальному підприємстві «Кривбасводоканал».
25 липня 2001 року при виконанні трудових обов`язків з ОСОБА_3 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер (а.с. 11 - 30).
Пунктом 6 Акту про нещасний випадок від 10 серпня 2001 року встановлено, що під час виконання робіт по очистці дна колодязя № 8 від мулу, слюсар ОСОБА_4 звільнив отвір труби діаметром 200 мм каналізаційної мережі II, яка з`єднана з колодязем № НОМЕР_1 , внаслідок чого в колодязь став надходити каналізаційний газ, який знаходився в трубі довжиною 120 м, під дією якого ОСОБА_4 стало важко дихати і він попросив допомогу, щоб його підняли на поверхню. Під час виконання рятувальних робіт в колодязі слюсарем ОСОБА_5 по рятуванню слюсаря ОСОБА_3 відбувся раптовий викид каналізаційної суміші газів і стоків у колодязь № 8 з каналізаційної мережі II, яка була підключена в колодязь № 8 каналізаційної мережі I. Колодязь швидко наповнився стічними водами і за декілька секунд слюсарів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 затопило. Першим до колодязя прибіг ОСОБА_6 , який не скорастившись комплектом засобів захисту (протигазом, поясом, мотузкою), які знаходились на поверхні біля колодязя, плигнув у колодязь і відразу потонув. Смерть ОСОБА_3 настала внаслідок механічної асфіксії при утопленні в каналізаційних водах у каналізаційному колодязі № 8 каналізаційної мережі № 1 (а.с. 12-17).
Згідно п. 7 Акту, причиною нещасного випадку є не застосування засобів індивідуального захисту (при їх наявності), порушення трудової та виробничої дисципліни (а.с. 17).
Відповідно до п. 9.1. Акту, ОСОБА_3 перебував в стані алкогольного сп`яніння (а.с. 17).
Пунктом 10 Акту встановлено, що особами які порушили законодавство про охорону праці є ОСОБА_3 , який порушив п.п. 4.5., 1.6. «Інструкції з охорони праці для слюсарів аварійно – відновлювальних робіт водопровідних і каналізаційних мереж» (а.с. 18)
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 26 липня 2001 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 46 років, причиною смерті є механічна асфіксія при утопленні в каналізаційних водах (а.с. 9).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на Комунальне підприємство «Кривбасводоканал», суд першої інстанції виходив із того, що нещасний випадок, внаслідок якого помер батько позивача, стався під час його роботи 25 липня 2001 року, внаслідок якого позивачу спричинена моральна шкода, яка має бути відшкодована на підставі статті 440-1 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, та із визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскільки, смерть батька позивача настала під час виконання трудових обов`язків внаслідок нещасного випадку в 2001 році, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.
Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року,моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 рокуфізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в редакції 1963 рокув силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.
Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу України, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зав`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача загинув під час виконання трудових обов`язків.
Внаслідок його смерті позивачу спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, внаслідок чого позивач позбавлений моральної підтримки, він назавжди втратив турботу та підтримку близької людини, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зав`язків.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що втрата батька завдає позивачу фізичного болю та душевних страждань. 
Як вбачається з матеріалів справи, факт смерті потерпілого ОСОБА_3 від нещасного випадку, встановлений Актом про нещасний випадок на виробництві від 10 серпня 2001 року, що передбачає право членів сім`ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача, що КП «Кривбасводоканал» не є належним відповідачем по справі, оскільки відповідно до підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 ЗУ» Про загальнообов`язкове страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції станом на 22 січня 2001 року обов`язок щодо відшкодування маральної школи лежить саме на Фонд соціального страхування України, що узгоджується з висновком Постанови ВС від 20 листопада 2019 року по справі №210/3177/17, оскільки спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК України, тому суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_3 стався внаслідок нещасного випадку на виробництві, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю потерпілого на КП «Кривбасводоканал». 
Відповідно до ст. 42 ч. 6,7,8 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV від 23 вересня 1999 року у разі смерті потерпілого члени його сім`ї мають право на отримання від Фонду страхових виплат, тобто одноразової допомоги, пенсії у зв`язку з втратою годувальника та послуг пов`язаних з похованням померлого. Таким чином, ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV від 23 вересня 1999 року передбачав виключний перелік страхових виплат,які повинні здійснюватись Фондом членам сім`ї померлого потерпілого, виплата сум відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна членам сім`ї застрахованого смертю останнього, законом не передбачена.
На думку колегії суддів, посилання відповідача на Постанову ВС від 20 листопада 2019 року по справі №210/3177/17 є безпідставними, оскільки вона прийнятв за наслідком розгляду з інших правовідносин, а саме відшкодування моральної шкоди безпосередньо потерпілому працівнику внаслідок часткової втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, тому не може застосовуватися до спірних правовідносин по даній цивільній справі.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги КП «Кривбасводоканал» про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст.ст. 440, 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, оскільки за вимогами останніх шкода спричинена особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка цю шкоду завдала, однак матеріали справи не містять відомостей щодо вини відповідача в нещасному випадку, натомість смерть потерпілого наступила виключно через порушення останнім трудової і виробничої дисципліни в частині невиконання вимог Інструкції з охорони праці, оскільки ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено регулювання питання відшкодування шкоди, в загальному її розумінні, у тому числі і відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідно до частини 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових   актів,   а   також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача , що суд першої інстанції безпідставно послався на ст. 450 ЦК України, в редакції 1963 року, за якою встановлено відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, яким не є каналізаційний колодязь №8, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми ст. 440-1 ЦК України, 153 КЗпП України, що регулюють питання відшкодування моральної шкоди і підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Смерть потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві відповідача, який не створив безпечні умови праці надає позивачу право на відшкодування моральної шкоди. При цьому, при вирішенні спору, суд першої інстанції, згідно мотивувальної частини рішення суду, не зазначав ст. 450 ЦК України, в редакції 1963 року, як правову підставу для задоволення позову.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги КП «Кривбасводоканал» про те, що судом першої інстанції допущено неповноту з`ясування обставин справи, оскільки безпідставно було відмолено у задоволенні клопотання відповідача про допит у судовому засіданні позивача для з`ясування обставин щодо моральних страждань та переживань зазначених останнім через смерть рідного батька, оскільки сама по собі смерть рідної людини є для його рідних невиліковною психологічною травмою, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, томуне потребує доведення будь-якими доказами. При цьому явка до суду є правом, а не обов`язком сторін, якщо їх явка не визнана обов`язковою. Як вбачається з матеріалів справи суд не визнав явку позивача обов`язковою. Позивач скористався своїм правом на представлення його інтересів через представника.
Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачці моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. 
Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.
На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, оскільки звістка про смерть батька завдала позивачу глибоких моральних та душевних страждань, так як за життя батька, позивач мав з ним міцні соціальні зв`язки, вони відчували взаємне почуття любові один до одного, на момент настання нещасного випадку позивач був неповнолітньою дитиною та у зв`язку з нещасним випадком, що стався з вини відповідача Комунального підприємства «Кривбасводоканал» позивач та його брат залишились зростати без батька. Позивач зазнав сильного емоційного та психологічного потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу і не може відновити свою душевну рівновагу. У той час коли відбувалось психологічне та соціальне становлення позивача як чоловіка, позивач не мав можливості отримати щирих настановлень та порад від найріднішої людини батька. Крім того позивачу завдало додаткових душевних страждань розуміння того, як важко його матері одній виховувати двох дітей. Вказані душевні рани є невиліковними, оскільки загибель батька позивача настала в тому віці, коли позивач вже чітко розумів суть речей, протягом усього дитинства відчував батьківську турботу та любов, коли соціальний зв`язок позивача з батьком знаходився на високому рівні. 
У зв`язку з чим, доводи апеляційних скарг представника позивача та відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з вищенаведених підстав.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги  ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1  та Комунального підприємства «Кривбасводоканал» - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: