Дата документу 13.04.2020 Справа № 336/5037/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
         Єдиний унікальний № 336/5037/19                                        Головуючий у 1 інстанції 
         № провадження 22-ц/807/1376/20 Дмитрюк О.В.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Бєлки В.Ю.
               Суддів: Кухаря С.В.
                Онищенко Е.А.

       розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Хортицького відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, третя особа: ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Головного ТУЮ у Запорізькій області, третя особа: ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна, посилаючись на те, що на виконанні Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Головного ТУЮ у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження № 51016617 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/337/251/2016 року виданого Хортицьким районним судом м. Запоріжжя про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку, починаючи з 25.12.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів, постановою старшого державного виконавця Хортцького ВДВС накладений арешт на все майно що належить йому та оголошена заборона на його відчуження, а саме на: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 .
Згідно листа-відповіді Хортицького ВДВС від 23.11.2018 року заборгованість у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 станом на 01.11.2018 року відсутня у зв`язку із повною її сплатою.
Однак незважаючи на те, що борг, у зв`язку із виникненням якого було накладено арешт на його майно, погашено у повному обсязі, арешт з майна не знято, що порушує його законні права та інтереси щодо розпорядження майном, власником якого він є.
Зазначає, що станом на 01.04.2019 року заборгованість відсутня.
Посилаючись на зазначені обставини просив суд зняти арешт, зі всього майна, що належить йому, накладено постановою державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Головного ТУЮ у Запорізькій області від 23.04.2018 року ВП № 51016617 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в межах виконавчого провадження; скасувати та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна напис про обтяження.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2020 року в задоволені позову відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд безпідставно відмовив у задоволені позову з підстав пред`явлення вимоги до неналежного відповідача. Не враховано, що напис про обтяження в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано державним виконавцем Хортицького ВДВС Юрченко Н.С., а тому саме з цих підстав він звернувся до Хортицького ВДВС, який має всі повноваження на проведення таких дій. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що постановою старшого державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Головного ТУЮ у Запорізькій області Юрченко Н.С. від 23.04.20018 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/337/251/2016 виданого 14.03.2016 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 - позивачу по справі.
Зазначена постанова була винесена в межах виконавчого провадження № 51016617 з виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини заробітку, починаючи з 25.12.2015 року і до повноліття дитини.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч.1 та п.6 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.        Виконавець зобов`язаний накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;
Частинами 1 та 3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частин 4 та 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина 1 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження").
Виходячи з системного тлумачення статей 16, статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" і роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України .
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 26 вересня 2019 року у справі № 607/3894/17, від 15 травня 2019 року у справі № 335/12353/17-ц.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено ст. 41 Конституції України, статтями 316-319, 321, 391 ЦК України.
Однак, за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, а тому позовна заява ОСОБА_1 про звільнення майна з під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК (Судовий контроль за виконанням судових рішень).
Так, згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Статтею 51 ЦПК України врегульовано питання про залучення до участі у справі співвідповідача та заміна неналежного відповідача.
Виходячи з аналізу вищевказаних норм, Хортицький ВДВС м. Запоріжжя Головного ТУЮ у Запорізькій області не може бути відповідачем у цій справі, оскільки його дії (бездіяльність) можуть бути оскаржені лише стороною виконавчого провадження і повинні розглядатися судом в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справ, зазначений строк обчисляються з дня складання повного тексту постанови.
Повна постанова складена 13 квітня 2020 року.

Головуючий:                                        В.Ю. Бєлка
                                                               
Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко