ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року		Справа № 300/2172/19 пров. № А/857/2413/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Ніколіна В.В., Старунського Д.М.,
при секретарі судового засідання – Ратушної М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року (суддя Григорук О.Б., м.Івано-Франківськ) у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Івано-Франківський обласний військовий комісаріат, про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України (далі – МОУ) в якому просив:
визнати протиправним та скасувати пункт 32 рішення відповідача про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності з 13.06.2018 оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23.08.2019 №112 (далі – Рішення, Комісія, Протокол відповідно); 
зобов`язати МОУ призначити та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а саме з 13.06.2018 відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII) та «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі – КМУ) від 25.12.2013 №975 (далі – Порядок).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 32 Рішення. Зобов`язано МОУ повторно розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 Закону №2011-XII з урахуванням висновків суду, зазначених у мотивувальній частині рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
В доводах апеляційної скарги вказує, що відповідно до пункту 3 Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії (далі – МСЕК). Зазначає, що оскільки на час встановлення позивачу 13.06.2018 25 відсотків ступеня втрати працездатності чинними на той час законодавчими нормами не було передбачено призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, що призвело до часткової втрати працездатності, без встановлення інвалідності, то відповідач при прийняті Рішення дійшов вірного висновку про відсутність підстав для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Третя особа, відзиву на апеляційну скаргу не подала.
Разом з тим, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України (далі – КМУ) «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 22.04.2020 №219 (далі – Постанова №211, 215 відповідно).
Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги. 
Таким чином, у сторін була процесуальна можливість прийняти участь у розгляді даної справи шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та висловлення своєї позиції як в усній так і у письмовій формі, шляхом надіслання на поштову чи електронну адресу суду. Проте, сторона відповідача не зважаючи на широкий обсяг прав, наданих їм щодо забезпечення процесуальні можливості доступу до суду такими правами не скористалася без поважних причин.
З огляду на приведені обставини справи, апеляційний суд вважає, що чергове відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до безпідставного затягування розгляду справи, порушення права на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції  та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційних скарг.
Відтак, розгляд вказаної справи здійснюється судом з урахуванням наявних матеріалів справи.
Позивач та третя особа, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до положень частини четвертої статті 229 КАС у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового процесу за допомогою звукозапису технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки, 13.06.2018 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності, то з 13.10.2018 набрання чинності Законом України від 06.09.2018 «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців» (далі – Закон №2522-VІІІ), відповідно до якого підпункт 7 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII після слів «поранення (контузія, травма або каліцтво)» доповнено словом «захворювання», то у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом №2011-XII, як військовослужбовцю, який отримав захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності. Також вказав, що ОСОБА_1 може реалізувати таке право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом №2011-XII протягом трьох років. Крім того, вказав, що прийняття рішень про призначення та виплату одноразової грошової допомоги згідно Закону №2011-XII відноситься до компетенції відповідача та передбачає надання оцінки відповідним документам, суд вважає за необхідне зобов`язати його вирішити питання, щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 Закону №2011-XII.
Такі висновки суду першої інстанції є не зовсім вірними та зроблені з неправильним тлумаченням норм матеріального права, з таких міркувань.
Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 з 04.02.2014 по 01.02.2019 проходив військову службу в Збройних Силах України (далі – ЗСУ), має статус ветерана війни-учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 07.11.2017 серії НОМЕР_1 та військовим квитком від 14.09.2005 серії НОМЕР_2 (а.с.16, 20-30).
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 01.02.2019 №29 старшого солдата ОСОБА_1 , водія-електрика 2 відділення електрогазового взводу технічної роти батальйону аеродромно-технічного забезпечення, наказом командира військової частини № НОМЕР_4 (далі – в/ч) (по особовому складу) від 31.01.2019 №3-РС звільнено в запас та підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-XII). З 01.02.2019 позивача виключено зі списків особового складу в/ч, знято з усіх видів забезпечення направлено до Івано-Франківського міського військового комісаріату Івано-Франківської області для зарахування на військовий облік (а.с.19). 
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 02.05.2018 №350/484/279 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції в м. Часів Яр Донецької області з 29.11.2016 по 31.01.2017 (а.с.39).
У відповідності до довідок військово-лікарської комісії (далі – ВЛК) від 28.03.2017 №583, 15.08.2017 №1305/1 та 26.09.2017 №592/1 захворювання позивача пов`язане з проходженням військової служби (а.с.45-51).
Згідно свідоцтва про хворобу від 07.03.2018 №38 встановлений діагноз позивача. Захворювання, так пов`язані із захистом Батьківщини (а.с.52).
За змістом довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної придатності у відсотках від 13.06.2018 серії АГ №0023898, виданої на підставі акта огляду МСЕК від 13.06.2018 №862, ступінь втрати позивачем професійної працездатності у відсотках: двадцять п`ять (25%) (а.с.34, 35)
Відповідно до свідоцтва про хворобу від 10.01.2019 №59/2 ВЛК Західного регіону за розпорядженням командира в/ч від 21.12.2018 №350/484/1/2419 провела медичний огляд позивача, вказаний діагноз позивача та постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: захворювання пов`язане із захистом Батьківщини. На підставі статті 54б графи II Розкладу хвороб позивач не придатний до військової служби в мирний час та обмежено придатний у воєнний час (а.с.31, 32).
Довідкою про невизнання особою з інвалідністю від 24.04.2019 ОСОБА_1 не визнаний особою з інвалідністю (а.с.36).
Згідно пункту 32 Протоколу засідання Комісії відмовлено позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, що відсоток втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, позивачу встановлено 13.06.2018, до набрання чинності Законом №2522-VІІІ, який набрав чинності з 13.10.2018 (а.с.38).
Вважаючи вказану відмову протиправною позивач звернувся до суду із цим позовом.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною п`ятою статті 17 Основного Закону передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Разом з цим, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом №2011-ХІІ (в редакції, чинній на час встановлення позивачу відсотка втрати працездатності), у статті 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 41 Закону №2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-ХІІ.
Нормами пункту 1 статті 16 Закону №2011-XII встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з підпунктом 7 пунктом 2 статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.
За змістом пункту 2 статті 16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права (пункт 8 статті 16-3).
Відповідно до пункту 9 статті 16-3 Закону №2011-XII порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, на виконання цього пункту статті 16-3 Закону №2011-XII КМУ постановою від 25.12.2013 №975 затвердив згаданий вище Порядок.
Положеннями пункту 3 Порядку (в редакції, чинній на час встановлення позивачу ступеня втрати працездатності) визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Як підтверджується матеріалами справи згідно довідки медико-соціальної експертної комісії від 13.06.2018 серії АГ №0023898, встановлено ступінь втрати позивачем професійної працездатності двадцять п`ять відсотків.
Згідно пункту 7 Порядку у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який встановлюється медико-соціальними експертними комісіями, у розмірі, що визначається у відсотках від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво) під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.
06.09.2018 Законом №2522-VIII до Закону №2011-XII, були внесені зміни, зокрема підпункт 7 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII був викладений в новій редакції, а саме:
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем:
- поранення (контузії, травми або каліцтва),
- захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності,
- а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби;
Вказаний Закон №2522-VIII набрав чинності 13.10.2018.
17.04.2019 на виконання «Прикінцевих положень» Закону №2522-VIII КМУ була прийнята постанова №334 «Про внесення змін до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», де в пункт 7 Порядку також були внесені із зазначенням права отримання грошової допомоги - військовослужбовцем у разі захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності із визначенням розміру такої грошової допомоги.
Враховуючи наведені норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що дійсно, як вказує відповідач на час встановлення позивачу відсотків втрати працездатності (25%) норми підпункту 7 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII та пункту 7 Порядку не містили положень за якими одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю у разі: отримання військовослужбовцем «захворювання» під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.
Водночас, посилання суду на норми пункту 8 статті 16-3 Закону №2011-XII на думку апеляційного суду є безпідставними, оскільки в розглядуваному випадку, ОСОБА_1 , на час встановлення йому відповідного відсотка втрати працездатності зважаючи на зміни, що були внесені до статті 16 Закону №2011-XII Законом №2522-VIII, не набув права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із тим, що норми, яка б передбачала наявність права на отримання одноразової грошової допомоги у разі отримання захворювання під час виконання особою обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності не існувало.
Тому відповідно і відраховувати трьох річний строк, що передбачений пунктом 8 статті 16-3 Закону №2011-XII для реалізації особою права на отримання одноразової грошової допомоги немає підстав, так як позивач станом на 13.06.2018 і до 12.10.2018 не набув такого права.
Отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону №2011-XII законодавство пов`язує з часом встановлення особі тієї чи іншої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги. 
Отримання особою одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону №2011-XII пов`язується із часом встановлення їй тієї чи іншої групи інвалідності чи відсотка втрати працездатності, що впливає на розмір такої допомоги. 
Згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
У свою чергу в пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 зазначено, що частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, що отримав захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності яка запроваджена Законом №2522-VII, здійснюється у випадках, які настали з 13.10.2018.
У контексті виниклих правовідносин та обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку Рішення МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, оформлене Протоколом засідання Комісії прийняте в порядку, спосіб та в межах наданих законом повноважень, а відтак правові підстави для його скасування відсутні.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позову та скасування Рішення, що було прийнято відповідачем у відповідності до вказаних вище законодавчих норм, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 30 квітня 2020 року.