Ухвала 
 
07 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 480/1962/18
 
провадження № 61-5531ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,                 Черняк Ю. В., 
 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рехлецького Руслана Віталійовича, на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 грудня            2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 березня           2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину та, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 15 204,42 грн, що становить половину вартості двох лікувальних путівок, а також 1/2 частину додаткових витрат щомісячно у розмірі 2 500 грн.
 
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області                        від 17 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину додаткових витрат на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме половину від вартості лікувальної путівки на суму                12 940 грн у розмірі 6 470 грн та половину від вартості лікувальної путівки на суму 17 468,84 грн у розмірі 8 734,42 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину додаткових витрат на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 500 грн щомісячно.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката                   Рехлецького Р. В. задоволено частково.
Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення щомісячно додаткових витрат на дитину - ОСОБА_3 ,                       ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 000 грн щомісячно.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
У березні 2020 року до Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката                   Рехлецького Р. В. на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, в якій заявник просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Отже, зазначена справа на підставі вимог закону відноситься до малозначних.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Ураховуючи наведене, оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат                   Рехлецький Р. В. подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рехлецького Руслана Віталійовича, на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         Р. А. Лідовець

                                                                                                                      І. А. Воробйова

                                                                                                                      Ю. В. Черняк