Дата документу 21.05.2020 Справа № 336/3489/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/3489/19 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В. 
 
провадження № 22-ц/807/1439/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                                         
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2020 року                                                           м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Данильченко Олени Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом стягнення пені у розмірі 201 837,89 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 14 грудня 2015р. між ним та АТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір № SAMDNWFD0070948467500 вклад «Депозит плюс» строковий на 12 міс. (Депозит + строковий), згідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 2 515 євро для розміщення на депозитному вкладі. 11 грудня 2017р. позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору. Дана заява оформлювалась персонально менеджером банку в електронному вигляді у присутності позивача. 19 грудня 2017р. менеджер відділення підтвердив, що заява позивача від 11 грудня 2017р. є прийнятою, розглянутою та задоволеною банком, і що договір між позивачем і відповідачем є розірваним з 18 грудня 2017р., проте у поверненні коштів та виплаті відсотків за вкладом позивачу було відмовлено. Відмова відповідача стала підставою для звернення позивача до суду з позовом до банку про захист прав споживача, повернення банківського вкладу та стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором банківського вкладу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2018р. по справі № 336/262/18,, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 21.03.2019р., позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача – задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3 % вартості послуг за кожен день прострочення за договором банківського вкладу від 14.12.2015р. у сумі 80 735, 20 грн. за період з 19.12.2017р. по 15.01.2018р.

Судовим рішенням по справі № 336/262/18 з відповідача не стягувалась сума депо-
зитного вкладу та відсотки за ним, так як 08.08.2018р. відповідач самостійно поновив право позивача на повернення йому вкладу та нарахованих відсотків. 
Оскільки відповідач самостійно поновив право позивача лише 08.08.2017р., тоді як згідно судового рішення по справі № 336/262/18 суд стягнув з відповідача на користь позивача пеню лише за період з 19.12.2017р. (дата розірвання договору з банком) по 15.01.2018р. (дата звернення з позовом до суду у справі № 336/262/18), позивач вважав, що він має право стягнути з відповідача пеню за інший період прострочення повернення вкладу, а саме, з 30.05.2018р. (дата звернення з новим позовом до суду) по 07.08.2018р. (дати, що передує поверненню вкладу) у розмірі 201 837,89 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення за договором банківського вкладу від 14.12.2015 року № SAMDNWFD0070948467500 в сумі 201 837 грн. 89 коп.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Данильченко О.О. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального і порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що попереднім рішенням суду вже встановлено неправомірну поведінку банку щодо невиплати йому вкладу та відсотків відповідно до умов договору та стягнуто неустойку за інший період, тому у цій справі суд обґрунтовано визнав правомірними його вимоги про стягнення пені за інший період, а її обрахування провів відповідно до вимог ч. 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

Судом встановлено, що 14.12.2015р. між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070948467500, тип вкладу «Депозит плюс», строк договору 12 місяців. На підставі договору банківського вкладу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який позивачем внесено грошові кошти в розмірі 2515 євро. Строк вкладу 366 днів до 14.12.2016 року включно.

14.12.2016р. позивач не звертався до банку із заявою про повернення банківського 
вкладу, у результаті чого строк дії договору банківського вкладу було продовжено на тих же умовах і на такий же строк, тобто ще на 366 днів до 14.12.2017 року.

11.12.2017р. позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору банківського вкладу. 19.12.2017р. представник банку повідомив позивача, що даний договір є розірваним з 18.12.2017р., проте внесені позивачем на депозит кошти в сумі 2515 євро та нараховані відсотки в сумі 260,04 євро позивачу у встановлений строк повернуті не були.

Відмова відповідача стала підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів, стягнення банківського вкладу та пені.

В ході розгляду справи № 336/262/18 за вказаним позовом позивача 08.08.2018р. банком були виплачені йому сума вкладу та нараховані на суму вкладу відсотки. 

Тому рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2018р., залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 21.03.2019р., по справі № 336/262/18 позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів – задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3 % вартості послуг за кожен день прострочення за договором банківського вкладу від 14.12.2015р. у сумі 80 735, 20 грн. за період з 19.12.2017р. по 15.01.2018р.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/262/18 від 10.10.2018р. встановлено, що відповідач користувався коштами позивача, починаючи з 19.12.2017р. по 07.08.2018р. включно, тому з відповідача стягнуто на користь позивача пеню за період з 19.12.2017р. по 15.01.2018р. у розмірі 80 735,20 грн. 

Вказане рішення залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2019р., тому набрало з цієї дати законної сили.

Позивач звернувся з новим позовом до суду 30.05.2019р., в якому з урахуванням приписів ст. 258 ЦК України (щодо стягнення пені в межах річного строку), визначив інший період затримки у виконанні фінансової послуги банком з 30.05.2018р. по 07.08.2019р. (день, що передував дню виплати відповідачем депозитного вкладу), який становить 70 календарних днів, а пеню за цей період визначив в сумі 201 867,89 грн.

Задовольняючи вказаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що порушення прав позивача вже встановлено іншим судовим рішення, яким стягнуто з банку пеню за попередній період затримки виконання фінансової послуги, а тому позивач має право на стягнення пені і за подальший період в межах строку спеціальної позовної давності до дати повернення вкладу позивачу – 08.08.2018р. При цьому, судом було перевірено розрахунок пені, здійснений позивачем, та визнано його правильним, тому стягнуто з банку на користь позивача пеню за період з 30.05.2018р. по 07.08.2018р. в сумі 201 837,89 грн. 

В апеляційній скарзі банк не оспорює встановлених судом обставин щодо наявності між сторонами у справі договірних відносин, що випливають з депозитного вкладу, а також щодо не виконання ним умов договору з повернення вкладу та нарахованих відсотків у строк, передбачений договором, тобто 19.12.2017р. Не заперечує він і проти висновків суду, 
що позивач в такому разі має право на пеню, передбачену положеннями абз. 1 ч. 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», але вважає, що позивачем, з чим погодився суд першої інстанції, пеня розрахована неправильно. 

Так, спираючись на позицію Верховного Суду у постанові від 21.02.2018р. з урахуванням внесених змін ухвалою ВС від 31 липня 2018р., які прийняті у справі № 759/13827/15-ц, банк наводить розрахунок пені за формулою Р% х 3% х Z х V = N, до Р% - процентна ставка (встановлена саме у відсотках), визначена договором про банківський вклад; 3 % - щоденна ставка пені; Z – розмір депозиту; V – кількість днів, впродовж яких нараховується пеня; N – розмір пені, яка підлягає стягненню на підставі абз. 1 ч. 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з проведеним таким чином розрахунком розмір пені за період з 30.05.2018р. по 07.08.2018р. буде складати: (11,5 % : 365 дн.) х 2775,04 євро х 3 % х 70 днів = 1,84 євро, що за курсом НБУ 26,8495 грн. за 1 євро саном на 27.01.2020р. ( дату ухвалення судом рішення) еквівалентно 49,40 грн. 

Проте, на думку апелянта, судом першої інстанції не застосовано наведену Верховним Судом формулу розрахунку пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення від надання послуги, а розраховано її від суми депозиту та нарахованих відсотків. 

Також апелянтом зазначено, що суд неправомірно визначив базову суму для розрахунку пені у розмірі 96 113,28 грн., яка визначена іншим судовим рішення як гривневий еквівалент суми вкладу з відсотками у розмірі 2775,04 євро за курсом НБУ станом на 15.01.2018р., в той час як судове рішення у цій справі приймалось 27.01.2020р. 

Перевіривши вказані доводи апелянта, колегія вважає їх частково обґрунтованими з огляду на такі встановлені обставини.
Відповідно до вимог ч. 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Згідно з положеннями пункту 1 ч. 2 статті 45 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
У відповідності до ч. 3 статті 403 ЦПК України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду. 

Частиною 5 статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Виходячи з вказаних положень законів, саме постанова Великої Палати Верховного Суду, прийнята з метою формування єдиної правозастосовної практики, є першочерговою для врахування при вирішенні справи, у якій аналогічні спірні правовідносини врегульовані нормою права, щодо застосування якої створено правову позицію.

Апелянт посилається на позицію, висловлену у постанові Верховного Суду у складі 
колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.02.2018р. у справі № 759/13827/15-ц, але не зважує на те, що за цими ж правовідносинами мається постанова Великої Палати від 20.03.2019р. у справі № 761/26293/16-ц.

У вказаній постанові Велика Палата переглядала справу у таких же правовідносинах та визначилась у правовому підході щодо нарахування процентів та пені за депозитом, якщо банк порушує строки повернення коштів вкладника. Так, предметом судового розгляду була позовна заява вкладника банку, якому фінансова установа фактично повернула депозитні кошти з порушенням строку, встановленого договором. Суть спору стосувалася стягнення процентів, пені та моральної шкоди за період встановленого строку видачі коштів та до моменту реального повернення депозиту.  

 Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з банку пені відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка визначалась саме у спосіб, який був застосований позивачем ОСОБА_1 у цій цивільній справі.

Велика Палата вказувала, що, оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а  клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню  положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Тому невиконання банком своїх зобов`язань має наслідком настання відповідаль-ності, передбаченої вказаним законом, у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
У цій постанові Великої Палати не містилось формули, де фінансова послуга пов`язувалась би лише з нарахуванням відсотків, тобто середньоденна відсоткова ставка була розрахунковою базою для визначення розміру пені. В цій постанові розрахунок пені, прийнятий судами, наведено, виходячи з суми неповернутого вкладу з відсотками.

Тому, з огляду на функції та завдання Великої Палати, колегія при перегляді цієї справи в апеляційному порядку бере до уваги саме правову позицію, висловлену у постанові від 20.03.2019р. у справі № 761/26293/16-ц, що виключає можливість одночасного застосування висновку у справі, на який посилається в апеляційній скарзі банк. А також колегія враховує, що у більш пізніх постановах касаційний суд погоджувався саме з вище-
наведеним застосуванням ч. 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Так, у інших справах касаційний цивільний суд в подібних спорах щодо нарахування пені за несвоєчасне повернення вкладу, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», виходить з того, що базою нарахування цієї пені є саме сума неповернутих коштів вкладу, а не будь-яка інша розрахункова величина.
Та саме з такого визначення розміру пені виходить (погоджується з судами попередніх інстанцій) Верховний Суд в постановах: від 05 грудня 2018 року № 369/8423/16-ц (№ 61-693св17), від 01 жовтня 2018 року № 761/42169/16-ц (№ 61-33064св18), від 26 вересня 2018 року № 752/15421/17 (№ 61-14823св18), від 19 вересня 2018 року № 761/46145/16-ц (№ 61-20558св18), від 08 травня 2018 року № 607/10080/16-ц (№ 61-11818св18), від 04 квітня 2018 року № 367/7401/14-ц (№ 61-11183св18), від 28 березня 2018 року № 754/931/15-ц (№ 61-5415св18), від 14 лютого 2018 року № 761/24140/15-ц (№ 61-205св18).
Також у вищезазначеній правовій позиції ВП ВС зазначалось, що, оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. 

Щодо правильності застосування судом курсу НБУ при розрахунку пені, то колегія погоджується з доводами скарги, що його слід застосовувати на день платежу, тобто в даному випадку на день ухвалення судового рішення у справі. Натомість, суд взяв суму утримуваних банком коштів у гривні, гривневий еквівалент якої визначався судом у іншій справі на час ухвалення у ній рішення від 10 жовтня 2018р., що є невірним.

Таким чином, розрахунок підлягає коригуванню з урахування необхідності визначення гривневого еквіваленту пені, визначеної із заборгованості з фінансової послуги, 
станом на день ухвалення рішення – 27 січня 2020р. Так 27.01.2020р. курс НБУ становив: за 1 євро 26,8495 грн. Тому сума пені за період з 30.05.2018р. по 07.08.2018р. (70 днів) буде становити: 2775,04 євро х 3 % : 100 % х 70 днів х 26,8495 = 156 467,72 грн. 

Отже, вказаний довід апеляційної скарги колегія визнала обґрунтованим, а тому стягнуту судом суму слід зменшити до цього значення пені, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні в частині стягнутої суми у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України. 
Крім того, ще одним доводом скарги є ствердження про явно завищений розмір неустойки порівняно з основним боргом, а тому банк вважає, що наявні підстави для зменшення суми неустойки у відповідності до ч. 3 статті 551 ЦК України до розміру відсотків, які були нараховані за вказаним депозитом, або, принаймні, до розміру депозиту.

З цього приводу колегія наголошує на наступному.

Дійсно, частина 3 статті 551 ЦК України встановлює право суду зменшити неустойку, якщо її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
З огляду на диспозицію вказаної норми, зменшення розміру неустойки є правом, а не обов`язком суду, та при цьому слід враховувати всі обставини у кожному конкретному випадку. 
Так, апелянтом як на приклад судової практики з питання застосування ч. 3 статті 551 ЦК України йдеться посилання на постанову ВС від 05 червня 2019р. у справі № 757/32522/17-ц, у якій банку нараховано пеню за порушення права вкладника у розмірі 19 562 132 грн.
Між тим, у цій справі апеляційним судом здійснено перерахунок пені та визначено обґрунтованим розмір пені у сумі 156 467,72 грн., в той час як гривневий еквівалент основної заборгованості банку перед вкладником становив 74 508,43 грн. (за тим же курсом НБУ), тобто лише вдвічі є меншим за суму пені. 

Відмовляючи у зменшенні визначеного на стадії апеляційного розгляду пені, колегія виходить з наступного. 
Відмова банку у своєчасному поверненні вкладу згідно з умовами укладеного договору суперечить чинному цивільному законодавству, зокрема, статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 319, 321, 1068, 1074 Цивільного кодексу, а також умовам самого договору, який є обов`язковим для виконання сторонами в силу ст.ст. 526, 629 Цивільного кодексу.

У Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011  Конституційний Суд (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) в його підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини вказує, що держава, виконуючи покладений на неї частиною четвертою статті 42 Конституції України обов`язок із захисту прав споживачів, забезпечує особливий захист слабкішого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах.
Разом з тим, якщо правовідносини сторін виникли не з кредитного договору, а навпаки, з договору банківського вкладу, комерційний банк є не споживачем банківських послуг, а навпаки, їх виконавцем. Саме вкладник за договором банківського вкладу є споживачем банківських послуг, а відтак, є завідомо слабкішою стороною споживчих правовідносин, яка підлягає особливому правовому захисту на підставі положень законодавства про захист прав споживачів, та в тлумаченні рішень Конституційного Суду.
До того ж, розмір пені, яка є предметом даного спору - встановлено не договором, а законом, спрямованим на захист прав споживачів шляхом особливого правового захисту та шляхом забезпечення фактичної, а не формальної рівності сторін у цивільно-правових відносинах.
Таким чином, розмір пені за невиконання банком фінансової послуги з повернення вкладу, визначений частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» як 3% від простроченої суми за кожний день прострочення повернення вкладу, ґрунтується на виконанні державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів, забезпечує їх особливий правовий захист як слабкішого суб`єкта цивільних відносин, забезпечує фактичну, а не формальну рівність сторін у таких цивільних відносинах, і тому повністю відповідає вимогам справедливості, добросовісності, розумності у виниклому зобов`язанні.
Суд може застосувати частину третю статті 551 ЦК Україні, зменшивши (пом`якшивши) розмір стягуваної пені (як, наприклад, постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року № 761/42169/16-ц (№ 61-33064св18) (ЄДРСР № 77088991), лише за умови надання належних та допустимих доказів щодо наявності істотних обставин, які б перешкоджали виконанню банком його зобов`язань.
Але таких обставин банк не зазначив, зосередившись лише на неспівмірності, на його думку, розміру пені порівняно до розміру відсотків, які самі по собі, без урахування суми вкладу, помилково вважав фінансовою послугою в даному випадку, а тому і збитком вкладника. Тому, зважаючи на все вищенаведене, колегія не вбачає підстав для зменшення розміру пені за обставинами, встановленими у цій справі.
Таким чином, за результатами апеляційного розгляду колегія, визнавши частково обґрунтованими доводи банку в частині визначення гривневого еквіваленту пені, у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України змінює оскаржуване рішення в частині розміру стягнутої пені, зменшивши його до сумі 156 467,72 грн., а також в частині судових витрат. 
Приймаючи постанову про зміну рішення, колегія у відповідності до положень статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
За подання позову належало сплатити судовий в сумі 1 % від ціни позову, але цю суму слід розраховувати для сплати відповідачем на користь держави у зв`язку із звільненням відповідача від сплати судового збору як споживача відповідно до вимог ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», від суми задоволених вимог. Розрахунок: 156 467,72 х 1 : 100 = 1564,67 грн. 
В свою чергу, відповідачем сплачено за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 1152,60 грн., а в позові відмовлено позивачу на суму 45 370,17 грн., тому йому до компенсації за рахунок держави належить: 45370,17 х 1152,60 : 201 837,89 = 259,09 грн.
Взаємозарахуванням сум судового збору, який відповідач має сплатити державі, та який йому належить до компенсації за рахунок держави, визначається сума судового збору: 1564,67 – 259,09 = 1305,58 грн. до стягнення з відповідача на користь держави. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Данильченко Олени Олександрівни  задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2020 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутої пені, зменшивши її суму до 156 467 (ста п`ятдесяти шести тисяч чотирьохсот шестидесяти семи) гривень 72 копійок, та змінити в частині судових витрат, збільшивши стягнуту суму судового збору до 1305 (одної тисячі трьохсот п`яти) гривень 58 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 21 травня 2020 року.

Головуючий:                                                         Маловічко С.В.

Судді:                                                                         Кочеткової І.В.

        Подліянова Г.С.