Номер провадження: 22-ц/813/2138/20 
Номер справи місцевого суду: 521/18408/17
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2020 року                                                                         м. Одеса
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справи Одеського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді: Князюка О.В.
Суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,
За участю секретаря судового засідання: Бикової К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Меламед Іллі Самуїловича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання № 54 від 22.12.2007 року та визнання права власності (т. 1, а.с. 2-4)
Відповідно до позовних вимог просив суд:
-розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною зареєстрований у реєстрі за № 54 від 22.12.2007 року (т. 1, а.с. 6)
-визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,1 кв. м, житловою площею 29,9 кв. м.
-зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,1 кв. м, житловою площею 29,9 кв. м.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 22 грудня 2007 року між ОСОБА_1 – з одної сторони, та ОСОБА_2 – з іншої сторони, був укладений та нотаріально посвідчений договір довічного утримання. Відповідно до умов вище вказаного договору відчужувач - ОСОБА_1 передала у власність набувача - ОСОБА_2 1/2 ідеальну частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 , в свою чергу, зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_1 на умовах та в порядку, що визначені договором.
Позивач вказує, що з моменту укладання оспорюваного договору ніяких зобов`язань за договором ОСОБА_2 не виконував, жодного разу після укладення договору ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 не бачила.

Короткий зміст рішення першої інстанції
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності – відмовлено (т. 1, а.с. 220-224).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
08 січня 2019 позивачем ОСОБА_1 через представника – адвоката Меламед Іллю Самуїловича була подана апеляційна скарга на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2018 року, у якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове, у якому позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі (т. 1, а.с. 237-243).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що із оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим. Так, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції, неповно та не об`єктивно встановлено обставини справи, а наявні докази оцінено з порушенням норм процесуального законодавства.
ОСОБА_1 , звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції було ухвалено рішення, яке суперечить моральним засадам суспільства, спрямоване на завідомо винесення неправосудного судового рішення.
Крім того, апелянт окремо наголошує на тому, що вона, як свідок надала суду показання, в яких зазначала, що ОСОБА_2 умови договору не виконує з моменту його укладення. Разом з тим, апелянт зазначає, що даючи відповідь на уточнююче запитання сторони відповідача ОСОБА_1 не надавала таких пояснень як те, що грошові кошти від ОСОБА_2 отримувала регулярно, а вказала, що інколи та тільки через його сина. Вважає перекрученими викладені нею свідчення в рішенні суду першої інстанції, що на її думку являється зухвалою фальсифікацією її слів, та зазначає, що такого не говорила. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що технічного запису вказаного судового засідання немає, про що уже зазначала в зауваженням від 22 грудня 2018 року, які наявні в матеріалах справи (т. 1., а.с. 232-233).
Представник позивача – адвокат Жердецька Лариса Василівна у додаткових поясненнях до апеляційної скарги поданих 11.07.2019 року до суду апеляційної інстанції, зазначає, що ніяких заяв щодо постійного чи регулярного виконання умов договору про довічне отримання шляхом передання коштів з боку відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 не надавала. Крім того, апелянт наполягала на тому, що гроші передавались не щомісяця, а раз у три- чотири місяці, у розмірі встановленому договором, а саме – 760 грн з початку 2007 року. Позивач чітко зазначила, що вона боялась сина відповідача, з нею грубо поводилась, а також, додатково пояснила, що було достатньо крику з боку сина відповідача, щоб вона погоджувалася та обмежувалась тільки тим, що її надавалось. Розписку про отримання коштів щорічно також писала, але крім наданих та вказаних коштів у розмірі 760 грн нічого від відповідача не отримувала.
ОСОБА_1 вказує, що за 10 років дії договору крім коштів 760 грн. у місяць ніякої більше допомоги, передбаченої договором довічного утримання не отримувала, що є істотним порушенням умов оспорюваного договору та підставою для його розірвання в судовому порядку.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
04 червня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Жердецька Марина Василівна подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.
03 червня 2020 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідачем - ОСОБА_2 неодноразово було подано клопотання про відкладення розгляду справи у суді апеляційної інстанції (т. 2, а.с. 22, 44).
Так, вказана цивільна справа перебуває в провадженні апеляційного суду більше одного року та упродовж цього часу справу було неодноразово відкладено за клопотанням відповідача ОСОБА_2 .
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня до закінчення дії карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 р., адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» з наступними змінами передбачено, що тимчасово, з 17.03.2020 року до закінчення дії карантину зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у від справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо розгляду справи по суті, усвідомленість її учасників про розгляд справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідач не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Водночас, під час розгляду справи у суді першої інстанції, заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 .

Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції

08 січня 2019 року позивачем у справі ОСОБА_1 була подана апеляційна скарга на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2018 року. (т.1 а.с. 237-243).
04 березня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду під головуванням судді Кравця Ю.І. апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відкрито апеляційне провадження(т.2 а.с. 45-46).
04 березня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду під головування судді Кравця Ю.І., суддів: Комлевої О.С., Журавльова О.Г. справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Меламед Іллі Самуїловича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності призначено до розгляду.
Розпорядженням № 5951 щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.11.2019 року у відповідності до п. 3.12 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів під головуванням судді Князюка О.В.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року суддею Князюком О.В. справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції; і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 22 грудня 2007 року між ОСОБА_1 – з одної сторони, та ОСОБА_2 – з іншої сторони, був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за №54 (т. 1, а.с. 6).
Відповідно до умов договору, відчужувач ОСОБА_1 передає у власність набувача ОСОБА_2 1/2 ідеальну частку двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55,1 кв.м., а ОСОБА_2 , в свою чергу, бере на себе зобов`язання довічно утримувати ОСОБА_1 (пункти 1, 6, 7 договору).
22 грудня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. накладено заборону на відповідну частку квартири до припинення договору.
Майнові права набувача були належним чином зареєстровані в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить відмітка реєстратора, датована 23 січня 2008 року.
Технічна характеристика квартири відображена у технічному паспорті від 05 жовтня 2007 року, складеному КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», реєстровий №46-к-162-61 (т. 1, а.с. 7-8).
Як визначили сторони у пункті 6 договору, обов`язок набувача майна ОСОБА_2 за надання відчужувачу ОСОБА_1 довічного утримання визначається у виді здійснення догляду та необхідної допомоги; забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення калорійним харчуванням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; надання необхідних побутових послуг; забезпечення радіо, телевізійним та телефонним зв`язком; забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; здійснення оплати комунальних послуг.
Згідно з пунктом 7 договору, вартість матеріального довічного забезпечення сторонами визначена у розмірі 760,00 гривень на місяць.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача в разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання в зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.
Згідно статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Як вбачається з матеріалів справи, умовами договору довічного утримання від 22.12.2007 року були прописані не тільки вимоги щодо грошового забезпечення у розмірі 760 грн з індексацією, а також цілий ряд послуг:
1.Здійснення догляду та необхідної допомоги.
2.Забезпечення калорійним харчуванням,
3.Забезпеченням придатним для носіння одягом та взуттям,
4.Надання необхідних побутових послуг,
5.Забезпечення радіо, телевізійним та телефонним зв`язком,
6.Забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості,
7.Здійснювати оплату комунальних послуг (теплопостачання, водопостачання, оплата за електроенергію, телефонний зв`язок та інше).
Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не враховано той факт, що за 10 років дії договору крім коштів у розмірі 760 грн у місяць ніякої іншої допомоги, передбаченої договором довічного утримання ОСОБА_1 не отримувала, що являється істотним порушенням вказаного договору та підставою для його розірвання.
З матеріалів справи вбачається, що особовий рахунок на нового власника відповідної квартири не переоформлювався, та відповідно до довідки від 07.10.2017 року виданої ЖБК «Якорь» вих. № 434 ОСОБА_1 здійснювала оплату комунальних послуг самостійно з 2007 року по 2015 рік (т. 1, а.с. 83).
Апелянт також зазначає, що жодного разу після укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 набувача – ОСОБА_2 не бачила, а грошові кошти у сумі 760 грн (без врахування індексації) іноді приносив син відповідача без згоди апелянта щодо передачі обов`язків набувача іншій особі.
Апеляційний суд приймає вище вказані доводи апелянта, та зазначає, що згідно п. 9 Договору довічного утримання, а також відповідно до ч. 1 статті 752 ЦК України обов`язки набувача можуть бути передані тільки за нотаріальною згодою відчужувача. Якщо договір потребує нотаріального посвідчення, то всі зміни до нього мають бути засвідчені нотаріально.
Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як зазначає ст. 611 ч.1 п.1 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житлі, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).
Апелянт у своїх доповненням до апеляційної скарги не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, щодо визнання судом показання свідків недопустимими та неналежними доказами обґрунтування правової позиції позивача. Зазначає, що свідчення самої ОСОБА_1 судом першої інстанції враховано з перекрученням, проте показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які на протязі багатьох років тісно спілкувалися з позивачем, відвідували кожен з яких по три-чотири рази на тиждень, допомагали більше 5-ти років постійно надаючи допомогу у побуті, купівлею продуктів та ліків безпідставно судом першої інстанції не враховано.
Як вбачається із звукозапису судового засідання від 29.11.2020 року у суді першої інстанції була допитана в якості свідка позивачка – ОСОБА_1 . У своїх показанням ОСОБА_1 пояснила, що грошові кошти отримувала через дружину або сина відповідача раз в 3-4 місяці про що відповідно надавала розписку. Окрім вказаних коштів ніякої допомоги ОСОБА_2 не надавав. У 2017 році відмовилась від отримання грошових коштів та пояснила відмову зверненням до суду з позовом у листопаді 2017 року.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідачем ОСОБА_2 не заперечується той факт, що окрім матеріальної допомоги у розмірі 760 гривень на місяць ніяких інших умов зазначених в договорі довічного утримання ним не виконувались, а також те, що даний факт відповідачем не було спростовувано жодним чином.
Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК ( 1618-15 )) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК ( 1618-15 ).
Відповідно до ст 63 ЦПК України показання свідків - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції першої інстанції у судовому засіданні 30 травня 2018 року та повторно за клопотанням відповідача 29 листопада 2018 року були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та ОСОБА_7 які безпосередньо були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, та приведені до присяги у встановленому законом порядку.
Пояснення і доводи позивача ОСОБА_1 свідки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили. Пояснили суду, що про укладення договору довічного утримання позивачкою їм стало відомо тільки в листопаді 2017 року. Та зазначили, що багато років підряд відвідували ОСОБА_1 по декілька разів на тиждень, та відповідача, сина чи його дружину не ніколи не бачила.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 19 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд апеляційної інстанції приймає до уваги показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки вони безпосередньо стосуються предмета доказування та судом першої інстанції необґрунтовано визнано дані показання неналежними та недостовірними доказами.
Суд апеляційної інстанції установивши, що відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за договором довічного утримання, зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність правових підстав для розірвання договору довічного утримання в частині взаємних прав і обов`язків.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи доводи наведені в апеляційній скарзі, та обставини справи вважає, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на належних і допустимих доказах у справі, та рішення суду першої інстанції ухвалене з порушення норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 755 ч.1 п.1 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Як роз`яснює ст. 756 ч.1 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.
Договір довічного утримання вважається укладеним з моменту передачі речі за умови досягнення згоди сторін за всіма суттєвими умовами та набуває чинності з моменту його державної реєстрації і в цей же момент до набувача переходить право власності на будинок (інше майно); 
В силу ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача та відновлення майнових прав особи на спірну квартиру шляхом визнання права власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що такий спосіб захисту прав являється неналежним.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. '
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарги ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2018 року підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів задовольнила апеляційну скаргу, судові витрати ОСОБА_1 за подачу позову та апеляційної скарги підлягають відшкодуванню відповідачем у справі – ОСОБА_2 .

Резолютивна частина
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Меламед Іллі Самуїловича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності –задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2018 року- скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності – задовольнити частково.
Договір довічного утримання від 22.12.2007 року, укладений між ОСОБА_1 – з однієї сторони, та ОСОБА_2 – з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 54 від 23 січня 2008 року, - розірвати.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55,1 кв. м, житловою площею 29,9 кв. м.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) суму сплаченого судового збору в загальному розмірі 16 800,00 гривень.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено: 12.06.2020 року.

Головуючий:                                                                         О.В. Князюк

Судді:                                                                                 А.П. Заїкін

                                                                                О.М. Таварткіладзе