Постанова
Іменем України 
                                               
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 716/196/16
провадження № 61-23175св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2017 року у складі судді Пухарєвої О. В. та постанову Апеляційного суду Чернівецької області 
від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CVZWAN02000055, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 63 519,00 грн на термін до 29 липня 2014 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,34 % за місяць у період із 21 по 25 число кожного місяця.
 
На забезпечення виконання зобов`язань 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № CVZWAN02000055.
 
У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 29 жовтня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість у сумі 268 133,25 грн, яка складається із: 40 507,70 грн - заборгованість за кредитом; 53 698,06 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3 636,08 грн - заборгованість із комісії за користування кредитом; 170 291,41 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
 
Позивач посилається на те, що відповідачам направлялися письмові вимоги із зазначенням невиконання зобов`язань за кредитним договором, проте ці вимоги не виконані.
 
Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило солідарно стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором 
від 30 липня 2007 року у сумі 268 133,25 грн.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання припиненою поруки за договором поруки.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що банк всупереч домовленості між сторонами (без попередження його як поручителя) збільшив позичальнику з 01 лютого 2009 року процентну ставку з 16,08 % річних до 27,48 % річних.
 
У зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя та посилаючись на приписи частини першої статті 559 ЦК України просив визнати припиненою 
із 01 лютого 2009 року поруку за договором поруки від 30 липня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 
2017 рокупозов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з 
ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2007 року № CVZWAN02000055 у сумі 93 502,38 грн, із яких: 18 496,99 грн - заборгованість за кредитом, 11 813,21 грн - заборгованість за процентами, 63 192,18 грн - заборгованість за пенею. У задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано припиненим договір поруки, укладений 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитом у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 у межах трьох річного строку позовної давності. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що банк не повідомляв поручителю про зміну відсоткової ставки, своєї згоди на збільшення процентної ставки за кредитним договором останній не надавав, відповідної додаткової угоди між сторонами договору поруки не укладалося, а отже, порука є припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.
 
Рішення суду першої інстанції оскаржувалося лише у частині вимог за первісним позовом, а тому апеляційним судом переглядалося лише в оскаржуваній частині.
 
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 2018 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2017 року у частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено. У решті рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що внаслідок звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави банк змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором та протягом трьох років мав право пред`явити позов до боржника про стягнення заборгованості, проте звернувся до суду лише 09 лютого 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У травні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 
2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 
2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди, ухвалюючи рішення, дійшли помилкового висновку, що банком пропущено строк позовної давності, оскільки у жовтні 2012 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, отже, пред`явленням цього позову строк позовної давності переривався та почав свій відлік спочатку. Крім того, заставне майно реалізоване 19 червня 2015 року та кошти від реалізації були направлені на погашення заборгованості, проте їх не вистачило для погашення заборгованості у повному обсязі і у кредитора виникло право звернутися до суду про достягнення суми непогашеного боргу на підставі положень статті 591 
ЦК України. До того ж, позовні вимоги заявлено вже з урахуванням суми, яка надійшла від реалізації предмета застави, а тому суд незаконно відрахував її ще раз. Також судами не враховані правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 та від 23 вересня 
2015 року у справі № 6-1206цс15.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У серпні 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому заявник просить закрити касаційне провадження або залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1076/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу 
№ 716/196/16 (провадження № 61-23175св18) 14 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
30 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 63 519,00 грн, із яких: для купівлі автомобіля - 43 460,34 грн, 34,00 грн - для сплати за реєстрацію предмета застави у державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 19 590,40 грн - на сплату страхових внесків, 434,60 грн - винагорода за надання фінансового інструменту, на строк 
до 29 липня 2014 року.
 
Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору відповідач зобов`язався погашати кредит щомісячно із 21 по 25 число по 994,11 грн. Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає застава рухомого майна, а саме: автомобіль DAEWOO Nexsia, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .
 
Пунктом 2.3 кредитного договору від 30 липня 2007 року № CVZWAN02000055 передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний ) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу у чинність зміненої процентної ставки.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30 липня 
2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки 
№ CVZWAN02000055.
 
Згідно з пунктом 13 договору поруки від 30 липня 2007 року № CVZWAN02000055 встановлено, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.
 
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, наданого позивачем розрахунку заборгованості, із 01 лютого 2009 року відсоткова ставка за користування кредитом збільшена із 16,08 % до 27,48 %, про що ОСОБА_1 - боржник за кредитним договором, повідомлялася банком листом від 05 січня 2009 року 
№ 20.1.3.2/6-3241881.
 
Згідно із заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області 
від 09 січня 2013 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» у жовтні 2012 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль DAEWOO Nexia, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 у рахунок дострокового погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2007 року у розмірі 
114 263,23 грн, яка існувала станом на 03 жовтня 2012 року.
 
Отже, банк відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України скористався своїм правом вимоги дострокового повернення всієї суми позики, що залишилася і змінив строк виконання основного зобов`язання із 29 липня 2014 року на 03 жовтня 2012 року.
 
Із позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 09 лютого 2016 року.
 
Задовольняючи частково позов та стягуючи заборгованість станом на 29 жовтня 2015 року, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитом у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 у межах трьох річного строку позовної давності. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що банк не повідомляв поручителю про зміну відсоткової ставки, своєї згоди на збільшення процентної ставки за кредитним договором останній не надавав, відповідної додаткової угоди між сторонами договору поруки не укладалося, а отже, порука є припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог про стягнення з ОСОБА_1 комісії. Разом з тим не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині часткового задоволення первісного позову та стягнення заборгованості у межах трьох річного строку позовної давності, та відмовив у стягненні заборгованості із підстав пропуску строку позовної давності.
 
Верховний Суд у повній мірі не погоджується з підставами відмови у задоволенні первісного позову з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Щодо строку нарахування відсотків за кредитним договором
 
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та 
від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
 
Щодо позовної давності
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанцій у частині вимогпро стягнення заборгованості за тілом кредиту дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності, оскільки банк, звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави, змінив строк виконання основного зобов`язання із 29 липня 2014 року на 03 жовтня 2012 року, тому звернувшись 
09 лютого 2016 року до суду із позовом про стягнення заборгованості, банк пропустив трирічний строк позовної давності за цією вимогою.
 
Разом з тим висновок апеляційного суду про пропуск строку позовної давності за вимогами про стягнення процентів та пені є помилковими, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти та пеню за кредитом. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором суми за кредитом припиняється.
 
Таким чином, нарахування процентів та пені після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачена, отже, такі вимоги є безпідставними. Якщо вимога не підлягає задоволенню у зв`язку із безпідставністю, то позовна давність до таких вимог не застосовується, оскільки позовна давність - це строк звернення до суду за захистом порушеного права, а за відсутності порушеного права вимога особи не підлягає задоволенню за безпідставністю. 
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів попередніх інстанцій у частині вирішення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за процентами та пенею та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.
 
Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2017 року  та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 2018 року у частині вирішення вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами та пенею скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
В іншій частині постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 
2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
 
Судді:                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                           А. С. Олійник
 
                                                                                     С. О. Погрібний
 
                                                                                     В. В. Яремко