Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року                                
м. Київ
 
справа № 295/18486/14-ц
 
провадження № 61-12767св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,             Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Стегура Наталія Петрівна,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2017 року у складі судді Чішман Л. М. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 09 січня 2018 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С.,                     Галацевич О. М., Талько О. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2014 року фізична особа - підприємець (далі - ФОП)                     ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, 3% річних та інфляційних.
Позовна заява мотивована тим, що 05 червня 2014 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір № 05/06/14, згідно з яким вона зобов`язувалась виготовити та встановити, а ОСОБА_2 прийняти та оплатити меблеві вироби (меблевий гарнітур для кухні) на суму                     23 250,00 грн з попередньою оплатою у розмірі 70 % від ціни за договором, яка має бути внесена у момент підписання даного договору, а 30% після завершення виготовлення товару та перед постачанням товару покупцеві. 
 
Зазначала, що відповідач здійснила попередню оплату у розмірі                    16 000,00 грн. До спливу терміну поставки товару вона повідомила ОСОБА_2 , що для доставки і встановлення товару та в зв`язку                       з необхідністю замовлення окремих деталей до товару необхідно внести 100% оплати, тобто оплатити ще 7 250,00 грн. 
 
Стверджувала, що в порушення умов договору ОСОБА_2 повністю попередню оплату не здійснила, проте 26 серпня 2014 року вона доставила  і встановила у квартирі відповідача меблевий гарнітур для кухні. Після встановлення товару та виконання всіх необхідних робіт відповідач необґрунтовано відмовилася від підписання акту виконаних робіт, про що             в присутності свідків було складено відповідний акт. При цьому 03 вересня 2014 року на адресу відповідача була направлена претензія з вимогою оплатити суму заборгованості у розмірі 7 250,00 грн, однак, ОСОБА_2 ухиляється від обов`язку оплатити фактично проведену роботу.
 
Уточнивши позовні вимоги, ФОП ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача заборгованість за договором від 05 червня 2014 року в розмірі 7 250,00 грн, 3% річних в сумі 417,93 грн та 4 149,51 грн інфляційних нарахувань.
 
У березні 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду                           із зустрічним позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення неустойки та відшкодування витрат на усунення недоліків товару, розірвання договору, стягнення вартості товару.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору              від 05 червня 2014 року № 05/06/14 вона замовила у ФОП ОСОБА_1 кухонний гарнітур, вартість якого становила 23 250 грн, та внесла завдаток в сумі 16 000 грн. Відповідно до умов договору, строк виготовлення меблів становив 45 днів з моменту підписання договору, тобто до 20 липня                   2014 року. Однак, у вказаний термін гарнітур виготовлено не було, про що свідчать акти від 05 серпня 2014 року та 20 серпня 2014 року. 
 
Зазначала, що після написання 22 серпня 2014 року скарги про невчасне виготовлення та встановлення меблів, 26 серпня 2014 року було здійснено монтаж меблів, проте акт приймання-передачі робіт складено не було                       у зв`язку з невідповідністю робочому ескізу кухні та виявленням ряду недоліків при прийманні робіт, на що представники ФОП ОСОБА_1 пообіцяли їх усунути. 
 
Стверджувала, що оскільки на момент закінчення монтажу меблів термін прострочення виконання замовлення становив 37 календарних днів, а сума пені 25 807,50 грн, несплачена частина коштів за договором внесена не була в рахунок часткового погашення пені. Після 26 серпня 2014 року                         ФОП ОСОБА_1 не вжила жодних заходів щодо усунення недоліків меблів, чим були порушені права замовника як споживача. Вважала, що термін прострочення виконання позивачем зобов`язань становить 197 календарних днів.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд: стягнути                     з ФОП ОСОБА_1 на її користь пеню за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 25 807,50 грн, пеню за прострочення усунення недоліків товару у розмірі 176 467,50 грн, розірвати договір від 05 червня 2014 року № 06/06/14 та повернути сплачені за товар грошові кошти з розрахунку його вартості на час пред`явлення вимоги в сумі 34 000,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2017 року позов ФОП ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованість за договором від 05 червня 2014 року № 05/06/14, яка станом на 29 липня     2016 року становить 7 250,00 грн основного боргу, 417,93 грн - 3% річних та інфляційні станом на 01 червня 2016 року в розмірі 4 149,51 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 551,20 грн судового збору.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення неустойки та відшкодування витрат на усунення недоліків товару, розірвання договору від 05 червня 2014 року № 05/06/14, стягнення вартості товару, відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивоване тим, що відповідач не виконала взяте на себе грошове зобов`язання за договором, чим порушила права позивача як «виконавця». Тому, на підставі частини другої статті 625 ЦК України, суд стягнув з ОСОБА_2 заборгованість за договором з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання.
 
Щодо зустрічного позову, районний суд вважав, що відсутні правові підстав для стягнення пені за прострочення виконання замовлення, прострочення усунення недоліків товару, розірвання договору та повернення сплачених за товар грошових коштів. При цьому ОСОБА_2 не довела заявлених позовних вимог, оскільки дефектний акт складений особисто замовником, що суперечить пункту 11.6 договору від 05 червня 2014 року № 05/06/14.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 09 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2017 року без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.
 
Апеляційний суд дійшов висновку, що районним судом правильно застосовано до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не дали оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, скаргам, адресованим позивачу, висновкам судового експерта. При цьому суди спростували висновок експерта, вибірково застосувавши його пояснення, не призначивши повторної експертизи та підтвердили належну якість товару недопустимими доказами (поясненнями                          ФОП ОСОБА_1 , вибірковими поясненнями експерта).
 
Вважає, що суди встановили відсутність порушень законодавства про захист прав споживачів на підставі недопустимих доказів, а саме - пояснення сторони в суді не вважається доказом, якщо сторона не була допитана як свідок.
 
Стверджує, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення частини першої статті 872 ЦК України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.
 
У квітні 2018 року ФОП ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу,                    у якому зазначила, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для їх скасування відсутні.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Хопти С. Ф. від 20 березня             2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2017 року.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
05 червня 2014 року між ФОП ОСОБА_1 (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник) було укладено договір № 05/06/14, за умовами якого виконавець зобов`язувався виготовити та встановити, а замовник прийняти та оплатити меблеві вироби, а саме меблевий гарнітур для кухні (том 1,                а. с. 7-13).
Відповідно до пункту 5.1 договору товар доставляється покупцю та проводиться монтаж після повної оплати за товар згідно даного договору та за умови, що приміщення знаходиться у належному стані відповідно до пункту 4.3 даного договору.
Пунктом 5.5 договору визначено, що строк виготовлення становить 45 календарних днів та за умови виконання пункту 4.3, 5.1 даного договору.
Пунктом 6.1 сторони встановили загальну ціну даного договору у розмірі               23 250,00 грн. Сторонами у договорі також встановлено порядок розрахунків за товар. Так, пунктом 7.1 договору визначено, що попередня оплата у розмірі 70% від ціни договору має бути внесена у момент підписання даного договору, 30% по завершенню виготовлення товару та перед постачанням товару покупцеві.
 
ОСОБА_2 внесла аванс в сумі 16 000,00 грн, що підтверджується товарним чеком від 05 червня 2014 року № 358 (том 1, а. с. 50).
 
26 серпня 2014 року меблі було встановлено, але замовник відмовилася підписувати акт приймання-передачі. Факт відмови від підпису засвідчено в акті (том 1, а. с. 14).
 
03 вересня 2014 року ФОП ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 претензію з вимогою погасити наявну заборгованість в сумі 7 250,00 грн протягом п`яти календарних днів з моменту отримання претензії, оскільки            в порушення вимог пункту 5.1 договору замовник не здійснила повну оплату за товар (том 1, а. с. 15).
 
22 серпня 2014 року та 02 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до ФОП ОСОБА_1 зі скаргами про порушення терміну виконання замовлення та необхідність проведення замін пошкоджених частин гарнітуру і робочої зони кухонної плитки. Окремим листом долучила до скарги виявлені недоліки кухонного гарнітуру станом на 02 вересня 2014 року (том 1, а. с. 51, 52, 53).
 
Відповідно до висновку експерта судово-товарознавчої експертизи                    від 27 травня 2016 року № 72/15 гарнітур меблів для кухні за наявністю дефектів, що зазначені в дослідницькій частині висновку не відповідає вимогам ДСТУ 4414:2015, ГОСТ 16371-93 та договору № 05/06/14                          від 05 червня 2014 року, гарнітур меблів для кухні містить недоліки та істотні недоліки (том 1, а. с. 142-152).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
  
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
 
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
 
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) йо го виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Положеннями статті 610, частин першої-другої статті 611, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
- припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;
- зміна умов зобов`язання;
- сплата неустойки;
- відшкодування збитків та моральної шкоди.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.
Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
 
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Задовольняючи позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , районний суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав, що оскільки                    ОСОБА_2 внесла лише попередню оплату згідно з договором                        від 05 червня 2014 року № 05/06/14 в сумі 16 000 грн, а інші 30% від ціни договору залишилися не сплаченими, отже, вимоги про стягнення заборгованості за договором, 3% річних, інфляційних є обґрунтованими. При цьому зазначив, що ОСОБА_2 провівши ремонтні роботи в приміщенні кухні після контрольних замірів, недопускаючи представників ФОП ОСОБА_3 для налаштування та можливої заміни окремих частин гарнітуру, допустила наявність недоліків гарнітуру, які можуть бути усунуті.
 
Вивчивши матеріали справи, суди попередніх інстанцій встановили, що умови договору від 05 червня 2014 року погоджені із замовником                            і добровільно ним прийняті. Зміст і умови договору не суперечать вимогам статті 203 ЦК України. ОСОБА_2 власноручно та добровільно підписала договір на виготовлення меблевих виробів, що свідчить про те, що вона була ознайомлена з умовами договору. Відповідачем проставлено відповідний підпис у додатках № 1, № 2, № 3 до договору, згідно яких ОСОБА_2 підтвердила, що згідна з ескізом, фурнітурою та гарантійними зобов`язаннями.
 
Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дослідивши та оцінивши усі надані учасниками процесу докази й надавши правову оцінку усім їх доводам та запереченням, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач за первісним позовом довела свої позовні вимоги, а позивач за зустрічним позовом всупереч вимог статті 60 ЦПК України 2004 року (статті 81 чинного ЦПК України) не надала належних та допустимих доказів ухилення ФОП ОСОБА_1 від усунення недоліків товару, наявності підстав для повернення сплачених за товар коштів та стягнення пені.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди спростували висновок експерта, вибірково застосувавши його пояснення, не призначили повторної експертизи колегія суддів відхиляє, оскільки висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами (стаття 110 ЦПК України).
 
Посилання заявника на те, що пояснення сторони в суді не вважається доказом, якщо сторона не була допитана як свідок, колегія суддів відхиляє, оскільки судами надано оцінку поясненням сторін у сукупності з наявними    у матеріалах справи документами.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 09 січня                       2018 року залишити без змін.
 
Поновити дію Богунського районного суду м. Житомира від 09 жовтня             2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Р. А. Лідовець
І. А. Воробйова
Ю. В. Черняк