ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«05» травня 2020 року 
м. Харків
справа № 638/2335/18-ц
провадження 22ц/818/1600/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом  ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року в складі судді Шестака О.І.
в с т а н о в и в:
У лютому 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна, придбаного під час шлюбу особистою приватною власністю, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що з 02 листопада 2002 року по січень 2016 року вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися двоє синів, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Вказала, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 листопада 2011 року.

Вважала, що ця квартира є її особистою власністю, оскільки придбана за кошти, які надала їй її мати у борг за розпискою від 16 листопада 2011 року. Ці кошти її мати отримала від продажу своєї квартири.

Просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , її особистою приватною власністю та стягнути з відповідача судовий збір.

Не визнавши позовні вимоги ОСОБА_1 , у вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя та просив в порядку розподілу майна подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , інше майно - залишити у власності відповідача, стягнути з ОСОБА_1 на його користь судовий збір в розмірі 3038,41 грн.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірна квартира придбана у період шлюбу за грошові кошти, які йому надав його батько ОСОБА_5 , які він отримав від продажу своєї квартири АДРЕСА_3 за 478 938,00 грн, що еквівалентно 60 000,00 доларів США. В подальшому він повернув своєму батьку кошти і через рік, 10 липня 2012 року його батьки придбали собі житло, але значно дешевше вартістю 264 740,00 грн.

Посилався на те, що з 2000 року і по теперішній час він займається підприємницькою діяльністю. Так, у 2005 році він отримував щорічний дохід у сумі 364 700,00 грн, у 2006 році - 394 720,00 грн, у 2007 році - 333 456,00 грн, у 2008 році - 398 150,00 грн, у 2009 році - 255 700,00 грн, у 2010 році - 78 000,00 грн, у 2011 році - 189 720,00 грн, у 2012 році - 84 850,00 грн.

Вважав, що спірна квартира безумовно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення; зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63,3 кв м; здійснено поділ спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63,3 кв м; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63,3 кв м; право спільної сумісної власності сторін на поділене майно припинено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3038,41 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, за яким задовольнити її позов та стягнути судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала вимоги позовної заяви. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу на її доводи щодо її джерела отримання грошових сум, джерела отримання грошових сум її колишнім чоловіком для придбання спірної квартири та не надав цьому відповідну оцінку.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

24 квітня 2020 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких ОСОБА_2 вважав апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому акцентував увагу на те, що мати ОСОБА_1 продала свою квартиру пізніше та дешевше. Так, їхня квартира була придбана 17 листопада 2011 року за 405 120,00 грн, а мати ОСОБА_1 продала свою квартиру АДРЕСА_4 18 листопада 2011 року за 280 000,00 грн, що свідчить про безпідставність позову та апеляційної скарги.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 

Заяв від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, ОСОБА_1 не довела, що квартира  АДРЕСА_1  є її особистою власністю, тому ця квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності та при її поділі частки її є рівними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 02 листопада 2002 року по 24 листопада 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу 17 листопада 2011 року подружжям придбано спірну квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі - продажу спірної квартири укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «СКС» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця належну на праві приватної власності квартиру, а покупець приймає у власність зазначену квартиру і сплачує за неї обговорену грошову суму. Продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін вчинюється за суму 405 120,00 грн, які сплачені на поточний рахунок продавця ще до підписання цього договору.

Відповідно до пункту 7 цього договору одержана згода чоловіка покупця на укладення цього договору, про що подана заява про згоду, справжність підпису посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дахно О.А. 17 листопада 2011 року за реєстровим № 3099 (а.с.8,65-66).

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 32463382 від 13 грудня 2011 року квартира АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за ОСОБА_1 (а. с.10 зворот).

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18).

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо того, що спірна квартира є її особистою власністю ОСОБА_1 посилалася на те, що частину грошових коштів вона отримала від своєї матері ОСОБА_7 , яка продала свою квартиру АДРЕСА_4 18 листопада 2011 року за 280 000,00 грн, а інша частина грошових коштів - це її заощадження.

Проте, слід зазначити, що спірна квартира була придбана 17 листопада 2011 року за 405 120,00 грн раніше, ніж мати ОСОБА_7 продала свою квартиру і як зазначено в договорі купівлі - продажу, грошові кошти за цю угоду передано ще до підписання цього договору. З приводу своїх заощаджень ОСОБА_1 доказів не надала. Інших джерел наявності у неї зазначеної суми для придбання спірної квартири вона також не вказала.

Таким чином, ОСОБА_1 не довела, що ще до підписання договору купівлі - продажу спірної квартири до 17 листопада 2011 року у неї було 405 120,00 грн, які є її особистою власністю, на придбання цієї квартири. Як зазначено в договорі купівлі - продажу спірної квартири ОСОБА_2 надав свою згоду на укладення цього договору, про що подана заява про згоду, справжність підпису посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дахно О.А. 17 листопада 2011 року за реєстровим № 3099. Таким чином, спірна квартира придбана за спільні грошові кошти, на витрачання яких надав свою згоду ОСОБА_2 , в інтересах сім`ї. 

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правомірно зазначив про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 придбала спірну квартиру за особисті кошти в розумінні приписів статті 57 СК України, тому рішення суду в цій частині є законним та обгрунтованим.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірну квартиру АДРЕСА_1 сторонами придбано за спільні кошти, за час перебування у шлюбі і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, в якому частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). 

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що суд першої інстанції правомірно зазначив, що метою придбання спірної квартири було поліпшення житлових умов сім`ї у зв`язку із народженням другої дитини, що свідчить про те, що договір укладено одним із подружжя в інтересах сім`ї, і таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи та вимоги, викладені ОСОБА_1 як в позові, так і в апеляційній скарзі не грунтуються на доказах, а характеризують взагалі відносини, що склалися між сторонами. Інші докази, надані нею не відносяться до предмету доказування, не підтверджують обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог і заперечень та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 07 травня 2020 року.