ПОСТАНОВА
Іменем України

26 травня 2020 року 
Київ
справа №815/7109/16
адміністративне провадження №К/9901/17668/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -           Данилевич Н.А.,
суддів -                                                         Смоковича М.І., 
                                                                 Шевцової Н.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу Державної міграційної служби України
на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року (головуючий суддя - Єфіменко К.С., судді - Вовченко О.А., Танцюра К.О.)
та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року (головуючий суддя - Шеметенко Л.П., судді - Потапчук В.О., Семенюк Г.В.)
у справі № 815/7109/16
за позовом  ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
В грудні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач, скаржник), в якому просив:
визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 №548-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року, позовні вимоги задоволено повністю.
Визнано частково протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №548-16 від 27.10.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, яка потребує додаткового захисту. 
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій зазначили, що, позивач, який підлягає призову на військову службу як військовозобов`язаний, але не бажає брати участь у військовому конфлікті, у разі повернення на батьківщину буде розглядатися сирійською владою як противник режиму, тобто зазнаватиме переслідувань. Існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт. Відтак, суди вважали абсолютно необґрунтованим посилання органу міграційної служби у висновку стосовно позивача на те, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також на те, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, оскільки вищенаведена інформація по країні походження навпаки, підтверджує реальність такого ризику. Разом з тим, звертаючись в Україні за захистом, позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача. При цьому, суди врахували ту обставину, що обґрунтованість звернення позивача про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, встановлена судом рішенням, яке набрало законної сили у справі №815/3318/15. Крім цього, під час апеляційного розгляду цієї справи, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 березня 2017 року рішення судів попередніх інстанції у справі №815/3318/15 залишено без змін. Також, суди звернули увагу на ту обставину, що згідно судового рішення, яке набрало законної сили, у справі №815/3318/15 в обов`язок відповідача покладено повторний розгляд матеріалів особової справи ОСОБА_1 № 2013 OD0366 з прийняттям рішення відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за заявою ОСОБА_1 від 25.07.2013 про визнання біженцем. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС. Проте, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач під час повторно розгляду заяви позивача висновки суду у справі №815/3318/15 не врахував, не надав належної оцінки доводам позивача про рівень небезпеки у разі повернення до країни походження, обґрунтованість яких підтверджена судовим рішенням. Відтак, суди, з метою захисту прав особи, яка звернулась за судовим захистом, згідно положень ч.2, ч.3 ст.162 КАС України, вважали за необхідне зобов`язати ДМС України прийняти рішення про надання позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
20 липня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року, в якій відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування поданої касаційної скарги Державна міграційна служба України вказує на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо можливості зобов`язання ДМС України надати позивачу статус особи, яка потребує додаткового захисту. Так, скаржник вказує, що зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а, відповідно до положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», віднесено до виключної компетенції та дискреційних повноважень ДМС України. Також відповідач зазначає, що аналіз інформаційних матеріалів ЗМІ вказує на відсутність цілеспрямованого переслідування цивільного населення в Сирії. Також, як встановлено ЄСПЛ у рішенні «Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства», особи, як правило не потребують додаткового захисту, якщо вони можуть отримати захист, переїхавши в інший район своєї країни. Відповідач зауважує, що, хоча ситуація в Сирії є загальновідомим фактом, проте військові дії заполонили не всі міста Сирії. Крім того, скаржник вказує на недоцільність застосування судами даного рішення ЄСПЛ, оскільки вказане рішення стосується виключно примусового повернення та примусового видворення. Водночас в даних спірних правовідносинах, позивачеві було відмовлено в наданні додаткового захисту, однак це не позбавляє, на думку скаржника, його можливості залишитися на території України, якщо він має інші для цього законні підстави. Відповідач також вважає, що позиції УВКБ ООН, на які посилалися суди попередніх інстанцій, носять лише рекомендаційний характер і не можуть бути підставою для прийняття рішення. Крім того, скаржник звертає увагу на те, що біженцем «на місці», є особа, яка легально перебувала в Україні, що не вбачається у даних спірних правовідносинах.
Позивачем відзиву чи заперечення на подану касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає її розгляду по суті.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 серпня 2017 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року касаційну скаргу Державної міграційної служби України прийнято до провадження та призначено до касаційного розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ. 

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, місце народження м. Дамаск, Сирія. За національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, має вищу освіту, неодружений, національний паспорт № НОМЕР_3 , виданий 10.04.2011 Посольством Сирії в м.Дубаї, дійсний до 09.04.2013.
Позивач звернувся до Головного Управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою від 25.07.2013 про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, у зв`язку із насильством та гуманітарних наслідків нестабільної ситуації, що склалася в Сирії.
Наказом Управління №140 від 28.11.2013 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно матеріалів особової справи №2013OD0366 позивач 13.07.2011, офіційно, на підставі національного паспорту та студентської реєстрації, покинув Сирію авіарейсом Дамаск-Київ.
За результатами розгляду особової справи заявника Управління склало висновок про доцільність відмовити громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу 4 частини першої ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що оформлено Висновком від 17.03.2015.
Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що заявником не надано жодних фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Загострення ситуації в Сирії не розглядається в якості підстави для отримання міжнародного захисту. Так, заявник протягом 2011-2013 років нелегально знаходився на території України та не звертався за захистом. Також зазначено, що позивач у червні 2011 року повертався до Сирії м. Дамаск (відповідно до протоколу співбесіди від 28.11.2013 арк.3). Порушення позивачем українського законодавства у вигляді звернення із зволіканнями вважається негативним елементом і вказує на відсутність потреб у захисті на території України. Слід додати те, що позивач 24.03.2014 був притягнутий до адміністративної відповідальності Татарбунарським районним судом Одеської області відповідно до ч.1 ст. 173-2 КУпАП за психологічне насильство в сім`ї - заявник намагався заподіяти тілесні ушкодження своїй співмешканці ОСОБА_3 .
Рішенням ДМС України №326-15 від 23.04.2015 на підставі ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відмовлено. 02.06.2015 позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону.
Вказане рішення ДМС України позивач оскаржив до суду та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.10.2015 по справі №815/3318/15 (а.с.80-91 т.1) позовні вимоги були задоволені частково: скасоване рішення ДМС України та відповідача зобов`язано повторно розглянути заяву позивача.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2016 по справі №815/3318/15 (а.с.105-19 т.1) апеляційна скарга ДМС України залишена без задоволення, а постанова Одеського окружного адміністративного суду без змін.
На виконання вказаного судового рішення ДМС України складено висновок від 17.10.2016 №2013OD0366 (а.с.45-72 т.1), яким пропонувалось повторно відмовити у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення ДМС України від 27.10.2016 №548-16 (а.с.44 т.1) позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. 
Пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пункт 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI: Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Абзаци 4-7 підпункту «е» пункту 5.1. розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649): Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:
всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;
відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;
особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати  жертвою  переслідувань  за  ознакою расової належності,  релігії,  громадянства,  належності до певної соціальної групи чи  політичних  поглядів  знаходиться  за  межами країни  своєї  національної  належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не  бажає  користуватися  таким  захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Пункт 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (далі - Керівництва): особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пункт 66 Керівництва: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пункт 42 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі - Настанов): знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива №2011/95/EU): Обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Частина с) статті 15 Директиви 2004/83/EU від 29.04.2004 «Про мінімальні стандарти кваліфікації і статусу громадян третіх країн чи осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які, в силу інших причин, потребують міжнародного захисту та отриманні наданого захисту» (далі - Директива № 2004/83/EU): Право на додатковий захист: Суттєва шкода включає в себе: серйозна і індивідуальна загроза життю чи особистості цивільних осіб через масові прояви насильства в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів. 
Відповідно до п. 1.2. "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011р. (далі - Правила № 649), інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
УВКБ ООН в 2001 році надало Тлумачення статті 1 Конвенції про статус біженця, у якій розкривалося поняття терміну «біженець». В п 11 даного тлумачення зазначається, що у випадках, коли суб`єктивні побоювання не висловлюються, а об`єктивні обставини можуть цілком виправдати визнання очевидної небезпеки для будь - якої особи, яка в них опинилася, відсутність побоювань, є неістотною. Таким чином, надзвичайно важливим є прийняття рішення щодо статусу біженців, особливо у частині обґрунтованих побоювань тільки після вивчення та належного зважування всіх відповідних обставин. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, місце народження м. Дамаск, Сирія. Судами попередніх інстанцій, при винесенні рішення, встановлено, що згідно Рекомендацій Управління Верховного комісара ООН у справах біженців з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (редакція ІІ) від 27 жовтня 2014 року, в яких зазначено, що ситуація щодо захисту прав людини в Сирії погіршується, і в країні вчиняються порушення, рівносильні злочинам проти людяності, що підкріплюються повною відсутністю відповідальності. 
Суд зауважує, що згідно п.27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 року не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних норм в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.
Відповідно до п.28 Рекомендації УВКБ до груп осіб, які перебувають під ризиком переслідувань у Сирійській Арабській Республіці, зокрема віднесено осіб, що ухиляються від призову до збройних сил.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 може бути призваний до військових лав Сирії та, у зв`язку із громадянською війною, - вбивати цивільне населення, а тому, з врахуванням вищевказаних норм, повернення позивача у країну походження буде нестерпним та під загрозою безпеки його життю та здоров`ю.
Суд також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині неналежного всебічного та необ`єктивного повторного розгляду відповідачем заяви позивача, проведеного на виконання рішення суду у справі №815/3318/15, на предмет наявності у нього ознак, визначених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, з огляду на наступне.
Відповідно до абзацу 7 підпункту «е» пункту 5.1. розділу V Правил № 649, відповідач, отримуючи заяву позивача оцінює заяву останнього, застосовуючи, при цьому, індивідуальний підхід та обов`язково вивчає особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
Водночас, складовою терміну «суттєва шкода», згідно частини с) статті 15 Директиви № 2004/83/EU, є серйозна і індивідуальна загроза життю чи особистості цивільних осіб через масові прояви насильства в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів. Дана компетенційна складова є невід`ємною при врахуванні відповідачем під час вирішення питання щодо надання особі статусу такої, яка потребує додаткового захисту.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно пункту 4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року за наявними даними до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, перевищила 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.
Пункт 42 Настанов та частина 1 статті 5 Директиви №2011/95/EU підкреслює можливість настання обставин переслідування особи, яка звертається із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи причин, за яких її повернення в країну походження стане нестерпним.
Відтак, відповідачем необ`єктивно здійснено перевірку заяви позивача на предмет наявності у нього ознак особи, яка потребує додаткового захисту, визначених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, неналежним чином проаналізовано ситуацію в країні походження позивача в частині відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі позивача через побоювання застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, що має місце у країні походження позивача. 
Щодо твердження скаржника про помилковість використання судами попередніх інстанцій, Рекомендацій УВКБ ООН, оскільки вони носять рекомендаційний характер то Суд відхиляє їх з огляду на наступне.
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження заявника) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.
Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Суд зазначає, що пунктом 42 Настанов підкреслена особлива важливість з`ясування актуальних відомостей щодо ситуації по країні походження заявника, оскільки саме дана інформація слугуватиме підтвердженням наявності чи відсутності в особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань чи зазнати шкоди внаслідок подій, які мали місце вже після виїзду заявника з країни походження (частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU).
У пункті 1.2. Правил № 649 міститься визначення, що розкриває поняття «інформація про країну походження», а саме - це інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.
Відтак, Суд зауважує, що суди попередніх інстанцій, використовуючи Рекомендації УВКБ ООН як актуальну інформацію по країні походження позивача, не допустили порушень матеріального і процесуального права.
Стосовно застосування судами попередніх інстанцій рішення ЄСПЛ «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» від 28.06.2011 (заяви №№8319/07, 11449/07), то колегія суддів зауважує, що суди використовували вказане рішення ЄСПЛ через призму розкриття критеріїв оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом, якою, як в даних спірних правовідносинах, так і в рішення ЄСПЛ є Сирійська Арабська Республіка.
Щодо доводів скаржника, що зобов`язуючи Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, суди попередніх інстанцій втрутилися в дискреційні повноваження відповідача, суд касаційної інстанції вважає обраний судом спосіб захисту порушених прав ОСОБА_1 виправданим з огляду на наступне.
Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту за своєю правовою природою є дискреційними.
Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Аналізуючи встановлені судами фактичні обставини справи, враховуючи неодноразовий розгляд Державною міграційною службою України звернень ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в тому числі і на виконання рішень судів, та той факт, що за результатами розгляду цих звернень відповідач відмовляв позивачу в наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання  ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає зазначені в касаційній скарзі доводи Державної міграційної служби України безпідставними та правомірно спростованими судами першої та апеляційної інстанцій, а висновки судів - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341,   343,   п.1 ч.1.ст.349, 350,   355, 356,   359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Суддя-доповідач                                                                      Н.А. Данилевич          
Судді                                                                                           М. І. Смокович 
Н. В. Шевцова