Ухвала                                                                                              Іменем України
16 червня 2020 року                                                                                                  
м. Київ
 
справа № 646/4221/18
провадження № 51-2835ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та жительку АДРЕСА_1 , раніше судиму,
 
засуджено за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком та остаточно призначено покарання у виді позбавлення воліна строк 2 роки 1 місяць.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винною у тому, що вона 9 червня 2018 року, працюючи прибиральницею у фізичних осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з квартири останніх, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , повторно, шляхом вільного доступу таємно викрала майно потерпілих на загальну суму 5511,97 грн. 
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_4 порушує питання про зміну судових рішень щодо ОСОБА_5 та пом`якшення їй покарання. Посилається на невідповідність призначеного засудженій покарання тяжкості вчиненого нею злочину й особі засудженої через суворість. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, та кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 185 КК не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину,який відповідно до ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, відсутність обтяжуючих обставин, дані про особу засудженої, яка у вчиненому щиро розкаялася, а також те, що ОСОБА_5 скоїла злочин у період іспитового строку, через декілька днів після ухвалення попереднього вироку.
Оскільки засуджена вчинила злочин під час іспитового строку, то суд обґрунтовано на підставі ст. 71 КК призначив їй покарання за сукупністю вироків. 
Крім того, аналогічні за змістом доводи про надмірну суворість покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який за участю захисника належним чином розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_5 і вмотивовано відмовив у її задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1                         ОСОБА_2                       ОСОБА_3