Постанова
Іменем України
 
23 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 367/7855/16-ц
провадження № 61-40032св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2018 року у складі судді Оладько С. І. та постанову Апеляційного суду Київської області                  від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Гуля В. В., Іванової І. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до        ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона та відповідач з березня 2008 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а                      29 травня 2015 року зареєстровали шлюбі, який розірваний 15 жовтня           2016 року.
Під час спільного проживання за спільні кошти у розмірі 40 000 дол. США було придбане нежитлове приміщення(«Салон краси «For You»), де додатково нею особисто для проведення ремонтних та супутніх робіт були вкладені кошти в сумі, яка еквівалентна 30 000,00 дол. США, та придбано обладнання на суму близько 5 000 дол. США.
Крім того, відповідачем був придбаний житловий будинок у 2003 році, який на той час був покинутий, без вікон, дверей, та частково без даху. Після початку її спільного проживання з відповідачем та ведення спільного господарства цей будинок був повністю відбудований та став придатним для проживання в ньому.
Вказувала на те, що для здійснення необхідних платежів вона продала автомобіль марки «Нива Шевроле» (14 000,00 дол. США), земельну ділянку (5 000,00 дол. США), а також інші речі, які належали їй на праві особистої приватної власності. Всі будівельні та дизайнерські роботи велись під її безпосереднім наглядом, вона особисто клеїла у будинку шпалери, проектувала та створювала ландшафт земельної ділянки.
 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2                        з березня 2008 року до 29 травня 2015 року; здійснити поділ спільного майна, а саме: виділити їй у власність 1/2 частини нежитлового приміщення («Салон краси «For You»), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши іншу 1/2 частини цього ж приміщення ОСОБА_2 ; виділити їй у власність 1/2 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_2 , іншу частину цього будинку виділити ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого                2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів, які б  підтверджували ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, та судом такі обставини не встановлено, тому відсутні підстави для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідно, також відсутні підстави для визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін, а також для його поділу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судове рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділу майна. 
Вказувала на те, що у 2008 році вона займалась оформленням документації щодо здійснення добудови до житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується власноручно заповненою нею квитанцією від 11 вересня 2008 року № 94 (призначення платежу - за технічні умови будинку). Зазначене свідчить, що вона дійсно проживала однією сім`єю з відповідачем з березня 2008 року.
Суди не врахували, що за період її спільного проживання з відповідачем вказаний будинок істотно збільшився у порівнянні із тим, який відповідач отримав у спадок від його батька.
Крім того, суди помилково не врахували показання свідків, які підтвердили факт проживання сторін однією сім`єю у період з березня 2008 року                     до 28 травня 2015 року .
Також суди помилково вважали, що реєстрація її місця проживання з жовтня 2009 року у житловому будинку АДРЕСА_3 не може бути безспірним доказом тих обставин, що вона у вказаний нею у позовній заяві період проживала із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Також суди не врахували, що 14 травня 2011 року та 15 вересня 2011 року, тобто у період спільного проживання сторін, вона продала два автомобілі за 12 000,00 дол. США та 21 000,00 дол. США, а отримані від продажу кошти у сумі 33 000,00 дол. США інвестувала у будівельно-оздоблювальні роботи і виконала всі вимоги, які передбачені інвестиційним контрактом                            від 21 вересня 2009 року (про інвестування у спірне нежитлове будівництво), після виконання якого відповідач 21 червня 2012 року оформив право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, суди не врахували, що вона інвестувала свої особисті кошти в оздоблення вказаного нежитлового приміщення, що також підтверджується комерційною пропозицією від 10 серпня 2011 року на виготовлення вікон, договору купівлі-продажу стойки адміністратора від 15 серпня 2012 року.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Апеляційного суду Київської області                від 12 червня 2018 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29 травня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 15 жовтня 2016 року.
 
Дітей від шлюбу сторони не мають.
 
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 жовтня 2013 року належить на праві власності житловий будинок              АДРЕСА_3 . Також ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення за адресою:  АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 21 червня 2012 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що                      з березня 2008 року до 29 травня 2015 року вона проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому майно, придбане у цей період, є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 .
 
Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
 
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України               від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
 
Вказаний висновок неодноразово використовувався Верховним Судом, зокрема у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 357/6408/17,             від 05 квітня 2019 року у справі № 387/938/17, від 16 травня 2019 року у справі № 467/404/17.
 
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
На підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивач  посилалась на показання свідків, а також на той факт, що із жовтня 2009 року її місце проживання зареєстровано у житловий будинок АДРЕСА_3 .
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши обставини справи, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, дійшов правильного висновку про те, що факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю, ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов`язків у період з березня 2008 року до 29 травня 2015 року не підтверджується достатніми належними доказами, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та, відповідно, про визнання за позивачем права власності на половину майна відповідача.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач інвестувала власні кошти у будівництво спірного нежитлового приміщення та за її особисті кошти був добудований спірний житловий будинок, зводяться до переоцінки доказів, які стосуються джерел отримання коштів для набуття спірного майна, тобто виходять за межі касаційного оскарження, оскільки касаційний суд згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Доводи касаційної скарги про те, що факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем підтверджується показаннями свідків, а також реєстрацією її місця проживання з жовтня 2009 року у житловому будинку АДРЕСА_3 , є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄМПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. (рішення ЄСПЛ                               від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), § 2).

 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну  скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:   	Ю. В. Черняк     І. А.  Воробйова      Р. А.  Лідовець