Постанова                                    
Іменем України                     
 
04 березня 2020 року
м. Київ
справа № 335/14773/14-ц
провадження № 61-13864св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,            
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», 
відповідач -   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2015 року у складі судді Кравченко Л. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду        від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Онищенко Е. А.,

ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 19 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/17-46/72-55, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 30 000 дол. США під 13,750 % річних, на строк по                18 лютого 2017 року. 
 
В забезпечення належного виконання боржником умов договору 19 лютого           2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки. 
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 18 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 1 053 952 ,17 грн,  у тому числі: 26 126,63 дол. США, що становить еквівалент 304 351,88 грн, заборгованості за кредитом; 12 145, 98 дол. США, що становить еквівалент             141 489,81 грн, нарахованих та не сплачених відсотків за договором;                      52 202,33 дол. США, що становить еквівалент 608 110,48 грн, пені за кредитом та відсотками.
 
Посилаючись на зазначені обставини банк просив позов задовольнити. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя рішенням від 15 січня              2015 року позов задовольнив частково. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 19 лютого 2007 року № 014/17-46/72-55 у розмірі      493 841,69 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом - 26 126,63 доларів США, що становить 304 351,88 грн; нараховані та не сплачені відсотки -              12 145,98 доларів США, що становить 141 489,81 грн; пеня за кредитом та відсотках - 48 000 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. В решті позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням  боржником умов укладеного з банком кредитного договору виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з нього та поручителя, а також зменшений розмір пені, що передбачена умовами договору.
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Запорізький апеляційний суд постановою від 05 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3  залишив без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2015 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей  89, 263 ЦПК України надав належну оцінку доказам у справі, правильно встановив характер спірних правовідносин і обґрунтовано зробив висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.Доводи апеляційної скарги про незалучення скаржника до участі в розгляді справи, як майнового поручителя, що виконав кредитні зобов`язання боржника ОСОБА_1 до участі у справі, є безпідставними, оскільки оскаржуваним рішенням права скаржника не порушені, а в силу статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Запорізький апеляційний суд постановою від 19 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнив. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2015 року скасував, у задоволенні позовних вимог банку відмовив.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, щосуд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував наявність рішення Жовтневого райсуду                           м. Запоріжжя від 25 жовтня 2012 року, яким позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки були задоволені, і таке звернення стягнення здійснене на весь розмір заборгованості за кредитним договором, тобто своїми діями банк змінив строк виконання зобов`язання за договором і втратив право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її  узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій 15 липня 2019 року до Верховного Суду,        ОСОБА_3 просить рішення Орджонікідзевського районного суду                  м. Запоріжжя від 15 січня 2015 року та постанову Запорізького апеляційного суду        від 05 червня 2019 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів є незаконними та необґрунтованими.
 
Направивши 14 червня 2010 року  вимогу про дострокове повернення грошових коштів за кредитним договором банк  на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання зобов`язання. Після закінчення строку дії договору банк має право  на отримання сум передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2015 року у справі № 444/9519/12. Однак суди стягнули нараховану банком заборгованість поза межами строку дії кредитного договору.
 
Іншою підставою для скасування судових рішень першої та апеляційної інстанцій є пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України, а саме: при наявності в матеріалах справи беззаперечних доказів того, що спір стосуються прав та інтересів майнового поручителя ОСОБА_3 - остання не була залучена до участі у справі, хоча була безпосереднім учасником укладання додаткової кредитної угоди від 27 квітня 2009 року, отримувала вимогу від 14 червня                 2010 року, виконала майнові зобов`язанні позичальника перед кредитором та на підставі статті 556 ЦК України отримала право зворотної вимоги до боржника ОСОБА_1 внаслідок повного виконання зобов`язань кредитним договором № 014/17-46/72-55.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року звільнено ОСОБА_3   від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.
11 грудня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи
19 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/17-46/72-55 на суму 30 000 дол. США під 13,750 % річних, на строк по 18 лютого 2017 року. 
В забезпечення належного виконання боржником умов кредитного  договору            19 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки. 
В забезпечення належного виконання боржником умов кредитного  договору               19 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .
27 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою тимчасово на період з 15 травня 2009 року по 15 травня 2010 року зменшено щомісячний платіж за кредитом.
За позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення суми заборгованості за кредитом, 25 жовтня                 2012 року у справі № 2/0808/201/2012 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення, яким позов банку задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотечного договору від 19 лютого 2007 року -квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності, шляхом продажу на публічних торгах, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, задоволено вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 19 лютого 2007 року                  № 014/17-46/72-55 в сумі 284 116,34  грн. Вирішено питання про судові витрати у справі.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 18 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 1 053 952 ,17 грн,  у тому числі: 26 126,63 дол. США, що становить еквівалент 304 351,88 грн, заборгованості за кредитом; 12 145, 98 дол. США, що становить еквівалент             141 489,81 грн, нарахованих та не сплачених відсотків за договором;                      52 202,33 дол. США, що становить еквівалент 608 110,48 грн, пені за кредитом та відсотками-.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частин першої, другої  статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах   касаційної   скарги,  дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга   підлягає 
задоволенню частково з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 
 
ОСОБА_3 не брала участі у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором.
 
Апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 , як майнового поручителя на підставі договору іпотеки, укладеного на забезпечення належного виконання кредитного договору, по суті, залишив рішення районного суду без змін, при цьому в рішенні не зазначив, про які права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 вирішив суд першої інстанції, з огляду на рішення суду від 25 жовтня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, продаж предмета іпотеки 21 червня 2013 року, та за наслідками встановлення таких фактів не ухвалив рішення яке б відповідало вимогам ЦПК України. 
 
Разом з тим, відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
 
Однак, апеляційний суд ухвалюючи постанову від 19 листопада 2019 року у даній справі за наслідниками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , якою її задовольнив, скасував рішення Орджонікідзевського районного суду                              м. Запоріжжя від 15 січня 2015 року та відмовив у задоволенні позовних вимог банку, не вирішив питання щодо постанови апеляційного суду від 05 червня             2019 року, яка є предметом касаційного оскарження у цій справі.
 
За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
 Судді                                                                                                С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
 
В. П. Курило