Номер провадження: 22-ц/813/4529/20 
Номер справи місцевого суду: 502/304/19
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Черевко П. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.02.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого - Черевка П.М.
Суддів                    -  Драгомерецького М.М, Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Бірюза» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 30 травня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та Кілійської районної державної адміністрації,-
ВСТАНОВИВ:
 
Позивач звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно та просив суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (вбиральню) загальною площею 17,7 квадратних метрів, що розташоване за адресою Одеська область, Кілійський район, село Приморське пляжна зона (за межами населеного пункту) за набувальною давністю.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що з 1994 року є власником бази відпочинку « Інга » в с. Приморське, Кілійського району Одеської області. З 1994 року по сьогоднішній день голови сільської ради та районної ради неодноразово звертались до позивача з проханням надати допомогу з благоустрою пляжної зони, яка веде від баз відпочинку до моря. У зв`язку з чим, позивач на протязі багатьох років здійснював благоустрій відповідної території (встановлення сміттєвих баків, табличок, вивіз сміття, побілка та прибирання вбиральні) та утримує її в належному стані. У 2004 році зробив капітальний ремонт вбиральні( встановлення перекриття даху, закладені бетонні плити, поштукатурені стіни), яка знаходиться між базами відпочинку на морем за власні кошти. Таким чином позивач на протязі більше двадцяти років відкрито та безперервно володіє даним майном. Оскільки на даний час приміщення вбиральні потребує додаткових витрат на його поточний ремонт, необхідність проведення освітлення, оформлення договорів з комунального обслуговування постала необхідність у юридичному оформленні прав на нього. Зазначене приміщення вбиральні було побудовано у 1980 році, розташоване поза межами села Приморське та не перебуває у власності або користуванні інших осіб ( є безхазяйною річчю), обслуговування даного об`єкту та підтримання його у належному стані не здійснюється, попереднього власника цього майна встановити не вдалося. Позивачем було виготовлено технічний паспорт на вказане нежитлове приміщення (вбиральню).
Представником Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області 03.04.2019 року було надано до суду відзив на позов від 01.04.2019 року № 02-11/238, відповідно до якого з позовними вимогами він не погоджуюється, оскільки позивачем не надано до суду належних доказів відкритого, безперервного, добросовісного володіння нерухомим майном, окрім листів Кілійської районної державної адміністрації, які мають рекомендаційний характер. Належними та допустимими доказами володіння майном, могли б бути, платіжні доручення про сплату податку на майно, договори підряду та акти виконаних робіт щодо реконструкції об`єкта нерухомого майна. Також, зазначив, що земельна ділянка на якій розташований об`єкт нерухомого майна, розташована на території Приморської сільської ради, за межами населеного пункту. Землями на території країни, розташованими за межами населених пунктів, розпоряджаються органи виконавчої влади. А також просить розглянути справу за відсутності представника Приморської сільської ради.
Позивачем 11.04.2019 року надано відповідь на відзив, та додані документи які підтверджують факт виконання ремонтно-будівельних робіт у нежитловому приміщенні (вбиральні) та свідчать про відкрите та добросовісне володіння позивачем вказаним майном. Відносно доводів Приморської сільської ради щодо того, що вони не є належним відповідачем позивач зазначив, що вказане нежитлове приміщення є безхазяйною річчю, оскільки її власник невідомий, та з аналізу положень ст. 335 ЦК України та ст.ст. 329, 333 ЦПК України вбачається, що крім позивача єдиною особою, яка може мати матеріально-правові вимоги щодо визнання права власності на нежитлове приміщення, як безхазяйну нерухому річ, є Приморська сільська рада, оскільки саме на її території знаходиться дане приміщення.
Представником Кілійської районної державної адміністрації надано до суду пояснення на позовну заяву про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю від 13.05.2019 року № 26/718, за яким зазначене у позові приміщення вбиральні розташовано поза межами Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та не перебуває у їх власності або користуванні, обслуговування даного об`єкту та підтримання його у належному стані не здійснюється по теперішній час. На підставі чого, Кілійська районна державна адміністрація не заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 та просить розглянути справу за відсутності представника Кілійської районної державної адміністрації.
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та Кілійської районної державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП  НОМЕР_1  право власності на  нежитлову будівлю (вбиральню) загальною площею 17,7 квадратних метрів, що розташоване за адресою Одеська область, Кілійський район, село Приморське пляжна зона (за межами населеного пункту) за набувальною давністю.
Не погоджуючись з рішенням суду КП «Бірюза» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка загальною площею 418 кв. м. розташована на території Приморської сільської ради за межами населеного пункту. Територія входить в зону прибережної захисної смуги. До планування забудови території відповідно генерального плану с. Приморське ця територія не входить, та про що надано викопіювання з схеми планування території Кілійського району.
Згідно відповіді відділу у Кілійському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 29.01.2019 року № 1/371-19, відповідно до матеріалів Схем землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель Кілійського району Одеської області категорія запитуваної земельної ділянки - землі рекреаційного призначення. Згідно земельно-облікової документації наявної у Відділі, зазначена земельна ділянка розташована на території Приморської сільської ради за межами населеного пункту. Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України, розпорядження даною земельною ділянкою відноситься до компетенції Кілійської районної державної адміністрації.
Відповідно до технічного паспорту, виготовленого інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_2 06.11.2018 року, нежитлове приміщення (вбиральня), розташоване на пляжній зоні с. Приморське складається з літ. А - туалет, загальною площею приміщень - 17,7 кв. м.
Кілійська районна державна адміністрація листом від 25.05.1995 року за № 3 330/1 зверталася до ОСОБА_1 з проханням взяти участь у благоустрої рекреаційної зони Кілійського району, а саме на благодійній основі провести капітальний ремонт приміщення, призначеного для туалету, яке розташоване в с. Приморське (центральний вхід до моря).
Листом від 28.09.1995 року за № 585/1 Кілійська районна державна адміністрація виразила подяку ОСОБА_1 за активну участь в благоустрої рекреаційної зони Кілійського району, а також за проведений капітальний ремонт приміщення призначеного для туалету, яке розташоване на пляжній зоні села Приморське.
Як вбачається з договору підряду на ремонтно-будівельні роботи № 23 від 15.04.2004 року, спільна українського-болгарська фірма ЛТД «Данінг» (Виконавець) та ОСОБА_1 (Замовник) уклали договір, за яким виконавець зобов`язується виконати ремонтно-будівельні роботи у приміщенні за адресою Кілійський район, с. Приморське, пляж.
На виконання п.2.4 вказаного договору директор СУБФ ЛТД «Данінг» та ОСОБА_1 20.05.2014 року підписали Акт приймання-виконання ремонтно-будівельних робіт за договором підряду від 15.04.2004 року, що підтверджує закінчення ремонтно-будівельних робіт у приміщенні за адресою Кілійський район, с. Приморське, пляж.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та Кілійської районної державної адміністрації суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 1995 року неодноразово проводив капітальний ремонт нежитлового приміщення (вбиральня), яке розташоване на території Приморської сільської ради за межами населеного пункту, тобто володів ним добросовісно та відкрито, ніяких дій для приховування цього факту не здійснював. Враховуючи той факт, що приміщення розташовано поза межами Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та не перебуває у їх власності або користуванні; володілець майна, тобто позивач, є добросовісним, володіння здійснюється більше 10 років відкрито, безперервно, відповідачами по справі спростувань вказаних обставин та вимог про повернення цього нерухомого майна не заявлено, а тому він після більш 10 років такого володіння набув право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю (вбиральню), що розташоване за адресою Одеська область, Кілійський район, село Приморське, пляжна зона (за межами населеного пункту).
Проте колегія судів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦІІК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
КП «Бірюза» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Під час розгляду справи Комунальне підприємство «Бірюза» не було залучено до справи в якості відповідача, хоча рішенням суду було вирішено питання і про права КП «Бірюза», об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля (вбиральня) загальною площею 17,7 квадратних метрів, право на який було визнано в порядку набувальної давності за ОСОБА_1 , знаходиться на балансі з Комунального підприємства «Бірюза».
Протягом свого існування та здійснення статутних завдань Комунальне підприємство «Бірюза» підтримувало у належності технічному стані оспорюваний об`єкт нерухомого майна.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ст. 344 ЦК України визначає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме п. 13 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до п. 9 вказаної постанови при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
З аналізу вище наведеного вбачається, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності відповідних умов, зокрема, законного об`єкту володіння, добросовісності та відкритості володіння, давності володіння та його безперервності (строк володіння). При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Вказане узгоджується з позицією, висловленою Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року.
Судом першої інстанції було помилково застосовано норми матеріального права, які регламентують питання набуття права власності на набувальною давністю.
Необґрунтованим на думку суду є факт добросовісності заволодіння майном ОСОБА_1 , як однією з підстав визнання права власності за набувальною давністю.
Об`єкт нерухомого майна (вбиральня) перебував у користуванні та знаходиться на балансі КП «Бірюза», яке здійснювало його обслуговування та підтримання належного технічного стану.
Необґрунтованою є позиція суду щодо відкритості володіння майном, оскільки Комунальне підприємство «Бірюза» під час сезону відпочинку здійснювало діяльність щодо благоустрою території на пляжу та підтримувало його в належному стані, у тому числі і спірний об`єкт нерухомого майна.
За встановленими обставинами даної справи суд приходить до висновку, що позивач як власнику бази відпочинку «Інга-Стар» знав, про наявність прав на спірне нерухоме майно у КП «Бірюза». Право власності скаржника на спірний об`єкт не оскаржувалось, та не є предметом дослідження в рамках даної справи.
Тому, на думку колегії суддів, викладені обставини є підставами для скасування судового рішення повністю і ухвалення нового.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:        
Апеляційну скаргу комунального підприємства «Бірюза» - задовольнити.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 30 травня 2019 року - скасувати.
Постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та Кілійської районної державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 05.03.2020 року.

Головуючий                                                                П.М. Черевко

Судді:                                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                               А.І. Дрішлюк