ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року 
м. Київ

Справа № 902/1722/14 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду
Катеринчук Л.Й. - головуючої, Банаська О.О., Васьковського О.В.
за участі секретаря судового засідання Лавринчук О.Ю.

учасники справи:
позивач, боржник - Публічне акціонерне товариство "Південьзахідшляхбуд"
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Колор С.І.М.",
представник - адвокат Чепелюк О.О. (ордер серії РН-856 №117 від 10.06.2020)
ліквідатор - арбітражний керуючий Голубенко Олена Василівна

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південьзахідшляхбуд"
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду 
від 17.02.2020 
у складі колегії суддів: Коломис В.В. (головуюча), Миханюк М.В., Саврій В.А. 
та ухвалу Господарського суду Вінницької області 
від 16.10.2019
у складі судді Лабунської Т.І.
за позовом Публічного акціонерного товариства "Південьзахідшляхбуд"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колор С.І.М."
про витребування майна із чужого незаконного володіння
в межах справи №902/1722/14
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім Сєверодонецького "Об'єднання склопластик"
до Публічного акціонерного товариства "Південьзахідшляхбуд"
про банкрутство
ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
1. 13.03.2020 поштовим відправленням Публічне акціонерне товариство "Південьзахідшляхбуд" звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою від 13.03.2020 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 та ухвалу Господарського суду Вінницької області від 16.10.2019 у справі №902/1722/14 в порядку статей 286, 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та клопотало про поновлення строку на касаційне оскарження.
2. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №902/1722/14 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Катеринчук Л.Й. - головуючої, Банаська О.О., Васьковського О.В., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.03.2020.
3. Ухвалою 01.04.2020 Верховний Суд поновив Публічному акціонерному товариству "Південьзахідшляхбуд" строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження у справі №902/1722/14 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Південьзахідшляхбуд" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 та ухвалу Господарського суду Вінницької області від 16.10.2019 та призначив її розгляд на 14.05.2020 о 09:45.
4. Ухвалою 14.05.2020 Верховний Суд відклав розгляд касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Південьзахідшляхбуд" на постанову апеляційного суду від 17.02.2020 та ухвалу місцевого суду від 16.10.2019 у справі №902/1722/14 на 11.06.2020 о 10:15 у зв'язку з неявкою у судове засідання учасників справи та неподанням ними клопотання про можливість розгляду справи без їх участі.
5. 05.06.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Колор С.І.М." (далі - ТОВ "Колор С.І.М.", відповідач) подало відзив на касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південьзахідшляхбуд" (далі - ПАТ "Південьзахідшляхбуд", позивач, боржник).
ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Розгляд справи в суді першої інстанції та прийняте ним рішення
6. Ухвалою від 29.12.2014 Господарським судом Вінницької області порушено провадження у справі №902/1722/14 про банкрутство ПАТ "Південьзахідшляхбуд" за заявою ТОВ "Торгівельний дім Севєродонецького "Об'єднання склопластик" за загальною процедурою відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011 (далі - Закон про банкрутство).
6.1. Постановою Господарського суду Вінницької області від 28.12.2015 боржника визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Ретьмана О.А., повноваження якого припинено ухвалою місцевого господарського суду від 27.03.2018 з призначенням ліквідатором ПАТ "Південьзахідшляхбуд" арбітражного керуючого Василика В.В.
7. ПАТ "Південьзахідшляхбуд" 09.04.2019 звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до ТОВ "Колор С.І.М." про витребування з чужого незаконного володіння такого майна: навантажувача JСВ 456 ZX заводський №JСВ456ZОК71169289, 2007 р.в., державний номерний знак 23407; напівпричепа ПТТ-20, 1990 р.в., державний номерний знак 20368 АВ; екскаватора ЗО-2621, 1988 р.в., двигун №8Г3114, державний номерний знак 19991 АВ; навантажувача фронтального ТО-18А 1987 р.в.; СЗАП АЦ-22 напівпричепа цистерни - Е, ДНЗ АВ7652ХР, номер шасі Y69АС22226РА48012, жовтого кольору, 2006 р.в.; СЗАП АЦ-22 напівпричепа цистерни - Е, ДНЗ АВ7656ХР, номер шасі Y69АС22226РА48010, жовтого кольору, 2006 р.в.; СЗАП АЦ-22 напівпричепа цистерни - Е, ДНЗ АВ7653ХР, номер шасі Y69АС22226РА48013, жовтого кольору, 2006 р.в. (том 76, а.с. 1-6).
7.1. Ухвалою 16.10.2019 Господарський суд Вінницької області відмовив у задоволенні позову ПАТ "Південьзахідшляхбуд" (код ЄДРПОУ 03449841) до ТОВ "Колор С.І.М." (код ЄДРПОУ 31299514) про витребування майна з чужого незаконного володіння (том 76, а.с. 143-151). 
7.2. Місцевим судом під час розгляду справи встановлено такі обставини:
- рішенням Господарського суду Рівненської області від 11.04.2014 у справі №918/327/14 стягнено з ПАТ "Південьзахідшляхбуд" на користь ТОВ "Колор С.І.М." 1 599 719, 35 грн. основного боргу; 110 515,42 грн пені; 41 706, 41 грн. - 3% річних; 19 214, 23 грн. інфляційних втрат; судовий збір за подання позовної заяви на суму 35 421, 84 грн. 29.04.2014 Господарський суд Рівненської області видав наказ про примусове виконання рішення;
- постановою старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Слободяна О.В. від 12.06.2014 ВП №43321033 відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 29.04.2014 у справі №918/327/14. Також, судом встановлено, що під час здійснення зазначеного виконавчого провадження виявлено майно боржника - ПАТ "Південьзахідшляхбуд", складено відповідні акти опису та арешту майна від 14.07.2014; 
- відповідно до Актів опису й арешту майна від 14.07.2014, представник ТОВ "Колор С.І.М" Суббот В.М. отримав на відповідальне зберігання майно боржника ПАТ "Південьзахідшляхбуд": навантажувач JCB 456 ZX; напівпричіп ПТТ-20, 1990 р.в.; екскаватор 30-2621, 1988 р.в.; навантажувач фронтальний ТО-18А 1987 р.в.; СЗАП АЦ-22 напівпричіп цистерна - Е, ДНЗ АВ7652ХР, жовтого кольору, 2006 р.в.; СЗАП АЦ-22 напівпричіп цистерна - Е, ДНЗ АВ7656ХР, жовтого кольору, 2006 р.в.; СЗАП АЦ-22 напівпричіп цистерна - Е, ДНЗ АВ7653ХР, жовтого кольору, 2006 р.в.;
- листом від 04.02.2015 представник ТОВ "Колор С.І.М" Суббот В.М. повідомив Ленінський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про те, що рухоме майно, яке перебуває на зберіганні, знаходиться на території ТОВ "Колор С.І.М" за адресою: 35335, Рівненська область, Рівненський район, село Обарів, вулиця Центральна, 4а;
- під час здійснення виконавчого провадження було встановлено відсутність майна боржника, що перебуває на реалізації, у зв`язку з чим 06.03.2015 державним виконавцем винесено постанову про оголошення розшуку транспортних засобів та постанову про зупинення виконавчого провадження;
- 06.03.2015 між ТОВ "Колор С.І.М" (замовник) та ТОВ "Охорона Комплекс" (зберігач) без відома та погодження із судовим виконавцем укладено договір відповідального зберігання, відповідно до пункту 1.1. якого зберігач зобов'язався на спеціально облаштованому майданчику зберігати майно ПАТ "Південьзахідшляхбуд", яке було вилучено для реалізації у виконавчому провадженні; 
7.3. Місцевий суд встановив, що передане на відповідальне зберігання рухоме майно, власником якого є ПАТ "Південьзахідшляхбуд", не було повернуто боржнику та не було реалізовано в ході здійснення виконавчого провадження у справі №918/327/14; з пояснень відповідача, письмових доказів (матеріалів виконавчого провадження, договору відповідального зберігання від 06.03.2015, Акта приймання майна на відповідальне зберігання) суд встановив, що відповідне майно, про витребування якого позивач пред'явив позовну вимогу до відповідача, відсутнє та перебуває на зберіганні в іншої юридичної особи - ТОВ "Охорона Комплекс" згідно укладеного з відповідачем договору 06.03.2015, яка і є його фактичним володільцем. 
За таких обставин, місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про витребування майна до відповідача ТОВ "Колор С.І.М.", оскільки фактично майно перебуває у володінні іншої особи, вимоги до якої позивачем не заявлялися (ТОВ "Охорона Комплекс"). 
7.4. Місцевий суд, керуючись частинами першою, другою статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не погодився з позицією представника позивача про те, що договір відповідального зберігання 06.03.2015, укладений між ТОВ "Колор С.І.М." і ТОВ "Охорона Комплекс", є нікчемним та таким, що порушує публічний порядок.
7.5. Суд відмовив відповідачу у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог з посиланням на те, що судом не встановлено правових підстав для задоволення позову про витребування спірного майна. 
Розгляд справи в суді апеляційної інстанції та прийняте ним рішення 
8. Постановою 17.02.2020 Північно-західний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу ПАТ "Південьзахідшляхбуд" залишив без задоволення, ухвалу Господарського суду Вінницької області від 16.10.2019 - без змін (том 76, а.с. 234-236).
8.1. Апеляційний суд погодився з повнотою дослідження та встановлення обставин справи і правильністю застосування цивільного законодавства щодо вимог позивача про повернення майна при відмові в позові до особи, яка не є фактичним володільцем спірного майна на час розгляду спору в позовному провадженні. 
8.2. Апеляційний суд погодився із встановленням обставин, що фактичним зберігачем, а отже й володільцем спірного майна, на час розгляду справи №902/1722/14 є ТОВ "Охорона Комплекс", яке згідно з договором відповідального зберігання від 06.03.2015 здійснює зобов'язання по збереженню даного майна, до якого може бути заявлена вимога позивача про повернення спірного майна до ліквідаційної маси у справу про банкрутство. 
8.3. Апеляційний суд зазначив, що порушення вимог Закону України "Про виконавче провадження", Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін'юсту України від 02.04.2012 №512/5 щодо порядку передачі майна, є підставою для визнання договору з передачі такого майна на відповідальне зберігання недійсним, не погодившись з доводами позивача, що такий договір є нікчемним.
8.4. Апеляційний суд погодився з обґрунтованістю відмови місцевого суду відповідачу у задоволенні заяви про застосування позовної давності, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав недоведення позивачем порушення цим відповідачем його прав та законних інтересів щодо володіння спірним майном.
УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ
Доводи скаржника (ПАТ "Південьзахідшляхбуд", позивача у справі)
9. Скаржник, з посиланням на статті 73, 74 ГПК України, доводив, що відповідно до правил доказування, відповідач, заперечуючи позовні вимоги та посилаючись на відповідні підстави, повинен також довести факт відсутності майна. Разом з тим, місцевий та апеляційний суди відступили від принципу змагальності й обов'язок доказування обставин того, хто є володільцем майна, поклали лише на скаржника (позивача у справі), що прослідковується зі всього змісту оскаржуваних рішень судів.
10. Скаржник зазначив, що суди надали неправильну оцінку договору відповідального зберігання майна від 06.03.2015, укладеному між відповідачем та ТОВ "Охорона Комплекс", як такому, що є оспорюваним, не прийнявши до уваги, що такий договір є нікчемним. Скаржник аргументував, що встановлення нікчемності правочину, який порушує публічний порядок згідно статті 228 ЦК України, є виключно прерогативою суду при розгляді справи по суті, шляхом надання оцінки такому правочину з викладенням обґрунтування у мотивувальній частині рішення. Оскільки законодавчо не врегульоване питання оскарження таких правочинів в окремому позовному провадженні, місцевий суд, при розгляді справи по суті, мав дослідити договір відповідального зберігання з урахуванням положень статей 203, 215, 228 ЦК України.
11. Скаржник доводив, що Законом України "Про виконавче провадження" та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін'юсту України від 02.04.2012 №512/5, визначено підстави та порядок передачі на відповідальне зберігання виявленого, описаного та арештованого майна в ході примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили, який було порушено відповідачем, оскільки відповідач без згоди судового виконавця передав ввірене йому майно третій особі. На думку скаржника, таке порушення відповідачем законодавства про виконавче провадження може бути підставою задоволення саме до відповідача вимоги про повернення спірного майна в порядку статті 387 ЦК України, або визначення судом іншого ефективного способу захисту його прав власника спірного майна за наслідком судового розгляду.
12. Також, скаржник зазначив, що відповідно до обставин, встановлених в ухвалі Господарського суду Рівненської області 25.08.2015 у справі №918/327/14, 04.03.2015 була винесена постанова державного виконавця про заміну відповідального зберігача майна з ТОВ "Колор С.І.М." на Рівненську філію ДП "Інформаційний центр", тому з дня винесення розпорядчого акта державного виконавця, який в силу Закону України "Про виконавче провадження" обов'язковий до виконання, відповідач з того ж дня безпідставно почав володіти майном скаржника, та відповідно до статей 5, 11, 55 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1212 ЦК України з 05.03.2015 (за день до вчинення нікчемного правочину) у нього виник обов'язок повернути майно. 
13. Скаржник аргументував, що внаслідок відмови у позові спір між сторонами залишився невирішеним, а судом не виконано завдань господарського судочинства, якими згідно з положеннями статті 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду. Також, скаржник наполягав, що місцевий суд вчинив неправильні дії, зобов'язавши його усунути недоліки позовної заяви зі сплати судового збору на суму 1 921 грн., яку він тим не менше сплатив.
Доводи інших учасників справи
14. У відзиві ТОВ "Колор С.І.М." на касаційну скаргу ПАТ "Південьзахідшляхбуд" зазначено, що для правильного застосування статті 387 та пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України необхідно встановити, хто саме є власником чи володільцем спірного майна на момент звернення з позовом до суду; хто саме був власником майна, якому передано майно у володіння, момент вибуття такого майна поза волею наведеної особи; яким саме шляхом вибуло спірне майно з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, і що це вибуття сталося саме не з волі зазначених осіб.
14.1. ТОВ "Колор С.І.М." заперечило фактичну наявність майна у товариства та зазначило, що таким майном не володіє з 06.03.2015, оскільки за актом приймання-передачі таке майно передано на зберігання ТОВ "Охорона Комплекс". З огляду на фактичну відсутність майна у володінні ТОВ "Колор С.І.М.", заявлений позов про витребування майна не може бути задоволений.
14.2. Доводи позивача про нікчемність правочину не спростовують заперечень відповідача про фактичну відсутність майна у володінні ТОВ "Колор С.І.М.", оскільки майно не повертається у фактичне володіння відповідача автоматично без застосування реституції чи інших визначених законом способів захисту.
Всупереч тому, що під час судового розгляду за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння було встановлено, що спірне майно передано відповідачем іншій особі на тимчасове зберігання, позивач не заявив клопотання про залучення цієї особи як співвідповідача чи третьою особою.
14.3. Відповідач зауважив, що правочин щодо передачі від ТОВ "Колор С.І.М." до ТОВ "Охорона Комплекс" спірного мана на відповідальне зберігання, який оформлений договором від 06.03.2015, не підпадає під дію положень статті 228 ЦК України та не є таким, що порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують факт незаконного заволодіння майном юридичної особи.
За даним фактом 09.07.2015 порушено кримінальне провадження №12015180180001103, в межах якого на даний момент проводяться слідчі дії; дане кримінальне провадження порушене не за фактом невиконання представником ТОВ "Колор С.І.М." своїх обов'язків, взятих на себе згідно з актом опису й арешту майна, а за фактом фактичної відсутності майна у ТОВ "Охорона Комплекс", переданого йому відповідачем за договором відповідального зберігання 06.03.2015.
НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ 
15. Цивільний кодекс України
Частина перша статті 228 - правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Частина друга статті 228 - правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Частина третя статті 228 - у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Стаття 387 - власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Частина перша статті 397 - володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. 
Стаття 1212 - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.  Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
16. Закон України "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІV, чинній на час опису й арешту майна позивача 14.07.2014 та укладення договору 06.03.2015 з передачі спірного майна третій особі без погодження із судовим виконавцем)
Частина п'ята статті 57 - про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. 
Частина шоста статті 57 - порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.
17. Господарський процесуальний кодекс України
Частина перша статті 74 - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частина перша статті 236 - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Частина п'ята статті 236 - обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
18. З урахуванням повноважень касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, Верховний Суд вважає прийнятною касаційну скаргу щодо доводів скаржника про неправильне застосування судами положень статей 228, 387, 1212, 1213 ЦК України, статей 73, 74 ГПК України. 
А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права та мотиви прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги 
19. Системний аналіз статті 387 та частини першої статті 397 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, пов'язане з необхідністю доказування, що саме відповідач є фактичним володільцем майна, яке належить на праві власності позивачу, оскільки володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. 
Отже, особа, яка за договором (чи без укладення договору) передала на зберігання іншій особі майно власника, володільцем якого вона була за договором зберігання, не може вважатися володільцем спірного майна, так як вона не тримає його у себе фактично. Така особа може відповідати перед власником у порядку відшкодування шкоди, якщо позивачем буде доведено наявність правових підстав для відшкодування шкоди саме уповноваженим зберігачем його майна. 
20. З огляду на встановлення судами фактичних обставин вибуття спірного майна від відповідача у справі за наслідком укладення договору зберігання між уповноваженим державним виконавцем зберігачем та третьою особою, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що позовна вимога про повернення майна заявлена до неналежного відповідача, як особи, що фактично не тримає спірне майно у себе (не є його володільцем), а тому погоджується з правильністю застосування судами положень статей 387, 397 ЦК України про недоведення позивачем підстав для задоволення позову саме до відповідача у справі та відмову у задоволенні позову. 
21. Відтак, Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника згідно з пунктом 11 мотивувальної частини даної постанови про неправильне застосування судами статті 387 ЦК України та статей 5, 11, 55 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1212 ЦК України, які не виключають можливості захисту власником свого права на витребування майна саме від особи, яка є його фактичним володільцем на час розгляду спору в суді. Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.06.2018 у справі №703/5364/15-ц і колегія суддів касаційного суду у даній справі не вбачає необхідності від неї відступати.
22. Колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що доводи скаржника про передачу спірного майна за договором 06.03.2015 від зберігача, уповноваженого судовим виконавцем (відповідача у цій справі), до третьої особи, яка не притягувалась до участі у даній справі, без відома та погодження із судовим виконавцем у контексті недійсності чи нікчемності такого правочину, не є релевантними до спірних правовідносин з витребування майна саме у відповідача у справі, який не є володільцем спірного майна на час розгляду цього спору в судах, так як вимога позивачем по предмету спору заявлена до неналежного відповідача. 
23. Судами встановлено, а скаржником належними та допустимими доказами не спростовано, що витребуване майно було передано на підставі Актів опису й арешту майна від 14.07.2014 на відповідальне зберігання відповідачу у справі в межах відкритого виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 29.04.2014 у справі №918/327/14 (ВП №43321033). Однак, суди встановили, що зазначене майно в подальшому було передано на відповідальне зберігання третій особі (ТОВ "Охорона Комплекс") на підставі договору про відповідальне зберігання від 06.03.2015, вимоги до якого у справі не заявлялися.
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідач у справі не є володільцем майна на час судового розгляду, незалежно від того, яким способом (за дійсним чи нікчемним правочином) майно вибуло з його володіння, що є достатнім для відмови у задоволенні позовних вимог до особи, яка не тримає у себе фактично спірне майно відповідно до статей 387, 398 ЦК України. 
24. З огляду на таке, доводи скаржника з посиланням на практику Верховного Суду у постановах від 31.05.2018 у справі №911/639/17, від 13.02.2018 у справі №910/1421/16, від 15.02.2018 у справі №911/1023/17, від 17.04.2018 у справі №910/1424/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, де суди дійшли висновку про нікчемність окремих видів правочинів, які не є подібними до договору про відповідальне зберігання 06.03.2015, колегія суддів касаційного суду вважає необґрунтованими як такі, що не спростовують право власника на заявлення вимоги про повернення майна у порядку статті 387 ЦК України саме до фактичного володільця майном, яким не є відповідач у цій справі. 
Зокрема, у справі №911/639/17 предметом позову Генеральної прокуратури України до АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ПрАТ "Пласт" була вимога про визнання недійсним договору про спільну діяльність, а наслідком такого договору було об'єднання вкладів та зусиль у сфері видобутку, постачання, транспортування нафти та газу. У справах №910/1424/16 та №910/1421/16 розглядався позов про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги щодо сплати заборгованості за електричну енергію за участю Національного антикорупційного бюро України, ПАТ "ХК "Енергомережа", ВАТ "Запоріжжяобленерго", ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат". У справі №911/1023/17 розглядався позов Першого заступника прокурора Києво-Святошиньскої місцевої прокуратури в інтересах держави про визнання договору оренди нерухомого майна недійсним. У справі №916/3156/17 розглядався позов ПАТ "Імексбанк" до ТОВ "Авенсіс" про визнання нікчемного договору застави майнових прав недійсним 
Отже, зазначені постанови мають інший суб'єктний склад (як правило, однією із сторін спору виступає особа публічного права), предмет позову (у зазначених постановах предметом позову є визнання договору недійсним, у той час як у даній справі предметом розгляду є витребування майна з чужого незаконного володіння), обставини справи (судами встановлено наявність умислу в діях сторін, а також у зазначених справах правовідносини регулюються положенням спеціального законодавства у сфері енергетики, нафто та газовидобування, банківській сфері тощо). 
25. Встановлені обставини фактичної відсутності майна у відповідача виключають можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено, а скаржником не доведено у порядку статей 74, 76-77 ГПК України факт володіння відповідачем спірним майном або його збереження (фізичної наявності майна у відповідача). 
26. За таких обставин, надавши оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам, встановивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність умов, що є правовою підставою для застосування статей 387, 1212, 1213 ЦК України, зокрема, факту безпідставного набуття відповідачем витребуваного рухомого майна, фактичної наявності у відповідача такого майна в натурі станом на дату розгляду справи, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути витребуване рухоме майно, яке було передане на відповідальне зберігання відповідачу на підставі Актів опису й арешту майна від 14.07.2014 в межах відкритого виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 29.04.2014 у справі №918/327/14 (ВП №43321033), однак вибуло з його володіння внаслідок укладення договору про відповідальне зберігання від 06.03.2015.
27. Доводи скаржника, викладені в пункті 13 описової частини даної постанови, про порушення судами статті 2 ГПК України з посиланням на те, що внаслідок відмови у задоволенні позову між сторонами у цій справі, такий спір все одно продовжує існувати, що не відповідає виконанню завдань господарського судочинства про справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими з огляду на те, що спір між сторонами вирішено виходячи з того предмета, тих підстав та того відповідача, які були визначені позивачем у справі. Господарський суд не вправі змінювати на власний розсуд предмет чи підстави позову, а також залучати інших відповідачів, так як відповідно до статті 46 ГПК України ці повноваження належать виключно позивачу у справі, а вчинення таких дій судом за власною ініціативою матиме наслідком порушення принципу диспозитивності господарського судочинства, передбаченого статтею 14 ГПК України.
28. Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних та юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Чинне цивільне законодавство (стаття 16, 387 ЦК України) передбачає можливість такого судового захисту цивільних прав, як витребування власником належного йому майна. Відтак, правові підстави для обрання іншого способу захисту у даному випадку відсутні, а помилка позивача з визначенням відповідача у справі не позбавляє його можливості заявити інший позов до належного відповідача про витребування майна, який є фактичним володільцем спірного майна.
29. Щодо визначення розміру судового збору, що підлягав до сплати позивачем-боржником при зверненні до відповідача з позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, Верховний Суд зазначає про таке.
Правові засади справляння судового збору, розміри ставок судового збору та порядок його сплати визначені Законом України "Про судовий збір". 
Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Підпунктом 10 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" у редакції, чинній на момент звернення ПАТ "Південьзахідшляхбуд" з позовом у квітні 2019 року у справу про банкрутство №902/1722/14, передбачено, що заяви кредиторів, які звертаються з грошовими вимогами до боржника після оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), а також після повідомлення про визнання боржника банкрутом; заяви про визнання правочинів (договорів) недійсними та спростування майнових дій боржника в межах провадження у справі про банкрутство; заяви про розірвання мирової угоди, укладеної у справі про банкрутство, або визнання її недійсною підлягають оплаті в розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2019 визначено як 1 921 грн.
Відтак, звертаючись у квітні 2019 року до Господарського суду Вінницької області з позовом до відповідача ТОВ "Колор С.І.М." про витребування спірного рухомого майна з чужого незаконного володіння в межах справи про банкрутство, позивачу-боржнику - ПАТ "Південьзахідшляхбуд" належало сплатити судовий збір 3 842 грн. (1 921 * 2).
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 24.01.2019 у справі №915/441/18.
Місцевий суд ухвалою 12.04.2019 залишив позовну заяву ПАТ "Південьзахідшляхбуд" №02-14/134 від 05.04.2019 без руху та встановив строк на усунення недоліків позовної заяви щодо сплати судового збору у розмірі, не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд виходив із майнового характеру позовної вимоги, що підлягає оплаті судовим збором у порядку підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" (том 76, а.с. 45-46).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання ухвали місцевого суду 12.04.2019 сплачено судовий збір на суму 1 921 грн., оригінал платіжного документа додано до матеріалів справи (том 76, а.с. 49).
Виходячи з приписів підпункту 4 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання апеляційної скарги у справі про банкрутство сплачується судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала при поданні позовної заяви, іншої заяви, скарги.
Отже, за апеляційний перегляд рішення (ухвали) місцевого суду, прийнятого за наслідком розгляду в межах справи про банкрутство майнового спору про віндикацію спірного рухомого майна, підлягав сплаті судовий збір на суму 5 763 грн.
При поданні апеляційної скарги на ухвалу місцевого суду від 16.10.2019 про відмову у позові позивачем сплачено судовий збір на суму 2 881, 50 грн. (том 76, а.с. 185). 
За розгляд майнового спору про витребування майна у межах справи про банкрутство місцевим (16.10.2019) та апеляційним (17.02.2020) судами позивачем підлягав сплаті судовий збір на загальну суму 9 605 грн. (1 921 * 2 + 1 921 * 2 * 150%).
Відтак, доводи позивача про необхідність встановлення місцевим судом вартості майна для обчислення судового збору за розгляд спору про витребування такого майна з чужого незаконного володіння (що визначається судом у справах позовного провадження) спростовуються зазначеним алгоритмом розрахунку судового збору за подання позовних заяв (заяв) з майновими вимогами у справу про банкрутство.
Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
30. Системний аналіз статті 387 та частини першої статті 397 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, пов'язане з необхідністю доказування, що саме відповідач є фактичним володільцем майна, яке належить на праві власності позивачу, оскільки володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. 
31. З огляду на зазначене та відсутність порушень норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішень судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги позивача та залишення без змін постанови апеляційного суду та ухвали суду першої інстанції. 
В. Судові витрати 
32. У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржником.
На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південьзахідшляхбуд" залишити без задоволення.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 та ухвалу Господарського суду Вінницької області від 16.10.2019 у справі №902/1722/14 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Л.Й. Катеринчук
Судді                                                                                               О.О. Банасько
                                                                                                 О.В. Васьковський