ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006264 пров. № А/857/3702/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                Обрізка І.М., Іщук Л.П., 
з участю секретаря судових засідань                                                     Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

суддя у І інстанції                                                            Братичак У.В., 
час ухвалення рішення                                                   12 год 46 хв,
місце ухвалення рішення                                                  м. Львів,
дата складення повного тексту судового рішення                     21 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

26 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Львівській області (далі – ГУ ДФС) про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7225-54 від 05 листопада 2019 року у сумі 11538,78 грн зі сплати єдиного внеску. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 1.380.2019.006264 позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивачка працює у адвокатському об`єднанні «Бочуляк і Партнери» на посаді адвоката, є застрахованою особою і єдиний внесок за неї у період, за який винесено оскаржувану вимогу, нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску ще і позивачкою як особою, що має право провадити адвокатську діяльність. Доказів отримання ОСОБА_1 у спірний період доходів від провадження індивідуальної адвокатської діяльності відповідачем не надано. 

У апеляційній скарзі правонаступник ГУ ДФС – Головне управління ДПС у Львівській області (далі – ГУ ДПС) – просило скасувати вказане рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що на дату формування оспорюваної вимоги № Ф-7225-54 від 05 листопада 2019 року позивачка перебувала на загальній системі оподаткування та не перебувала у стані припинення чи ліквідації.
Згідно з обліковими даними інформаційної системи органу доходів і зборів станом на 31 жовтня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 , як фізичної особи, яка займається незалежно професійною діяльністю (РНОКПП - НОМЕР_1 ) по єдиному внеску становила 11538,78 грн і виникла внаслідок несплати єдиного внеску за 2018 рік у сумі 819,06 грн та за 2019 рік у сумі 10719,72 грн. 
Оспорювану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 листопада 2019 року № Ф-7225-54 було сформовано відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – № 2464-VІ).

Представник ГУ ДПС у ході апеляційного розгляду підтримав вимоги апеляційної скарги. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду заперечила обґрунтованість вимог скаржника, підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, яке просила залишити без змін. 

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 27 січня 2017 року отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 000515 та перебуває на облік у контролюючих органах з 13 лютого 2017 року за № 4259.
З 29 серпня 2018 року по даний час ОСОБА_1 працює у АО «Бочуляк і Партнери» на посаді адвоката на підставі наказу № 8-к від 28 серпня 2018 року, про що свідчать записи у її трудовій книжці. 
Відповідно до наданих АО «Бочуляк і Партнери» відомостей про нарахування заробітної плати за серпень-грудень 2018 року та січень-жовтень 2019 року, вказане об`єднання сплатило за ОСОБА_1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за серпень-грудень 2018 року   у сумі 3640,00 грн та січень-жовтень 2019 року   у сумі 9 992,00 грн.
Станом на 31 жовтня 2019 року за даними інтегрованої картки платника по ОСОБА_1 контролюючим органом були автоматично розраховані нарахування єдиного внеску за 2018 рік у сумі 819,06 грн та за 2019 рік у сумі 10 719,72 грн. Загальна сума нарахувань склала 11538,78 грн.
ГУ ДФС 05 листопада 2019 року сформовано та надіслано ОСОБА_1 оспорювану вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7225-54, у якій вказано, що станом на 31 жовтня 2019 року її заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 11538,78 грн.
Позивачка не погодилася із зазначеними діями відповідача та звернулася до суду за захистом своїх прав із цим адміністративним позовом.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

На переконання апеляційного суду, суть цього публічно-правового спору зводиться до оцінки правомірності вимоги контролюючого органу з огляду на наявність обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі у позивачки, яка була зареєстрована, як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, протягом 2018-2019 років та одночасно була найманим працівником у роботодавця, який сплачував за неї цей внесок у сумі, що не була меншою мінімального розміру.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі – ПК) у частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, відповідальності за порушення податкового законодавства, а також нормами Закону № 2464-VI у частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК передбачено, що самозайнятою особою є платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. 
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до пункту 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК працівник – фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність – незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Приписами частини 3 статті 4 цього ж Закону передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Частиною 1 статті 13 Закону № 5076-VI встановлено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. 
Водночас, частиною 1 статті 15 Закону № 5076-VI передбачено, адвокатське об`єднання є юридичною особою, створеною шляхом об`єднання двох або більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту  
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до приписів статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої   статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Разом із тим, приписами Закону № 2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює. 
На думку апеляційного суду, системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що платниками єдиного внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від цієї діяльності, який і є базою для нарахування такого внеску. 
Відтак, саме дохід особи від зазначеної діяльності є базою для нарахування, однак розмір єдиного внеску за будь-яких умов не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, однак її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З огляду на викладене слід дійти висновку, що саме задля досягнення вказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб законодавством встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що вона не є найманим працівником. Якщо ж особа є найманим працівником, то вона є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати такого збору роботодавцем.
До аналогічного висновку дійшов Верховний суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27 листопада 2019 року при розгляді справи №160/3114/19, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.
Як свідчать матеріали справи, позивачка ОСОБА_1 , у спірний період працювала у АО «Бочуляк і Партнери» на посаді адвоката, а отже була є застрахованою особою і єдиний внесок за неї нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає її обов`язок по сплаті єдиного внеску за цей же період як особою, що має право провадити адвокатську діяльність. 
Доказів отримання позивачкою у цей період доходів від провадження індивідуальної адвокатської діяльності відповідачем не надано. 
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 1.380.2019.006264 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням приписів пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Л. П. Іщук  	
Постанова у повному обсязі складена 18 червня 2020 року.