Постанова
іменем України

04 березня 2020 року
м. Київ
справа № 698/736/13-к
провадження № 51-5278км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Катеринопільського районного суду Черкаської області від 28 січня 2019 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013250140000004, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                        с. Потоки Катеринопільського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 364,                      ст. 386 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Катеринопільського районного суду Черкаської області від 28 січня 2019 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364 КК (із змінами, внесеними Законом                         від 15 квітня 2008 року №270-VI), ст. 386 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. Судових рішень у цій частині в касаційній скарзі не оскаржено.
За цим же вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 1  ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку з закінченням строків давності ОСОБА_7 звільнено від покарання.        
Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження. За обставин, установлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_7 , працюючи заступником начальника відділу Держземагентства у Звенигородському районі, 21 березня 2013 року, перебуваючи за місцем своєї роботи у цьому відділі на АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту з ОСОБА_8 , діючи умисно, схопив його двома руками за шию і почав душити, а коли той став звільнятися і при цьому вдарився правим стегном об стіл, ОСОБА_7 завдав йому удару правим кулаком в обличчя справа та одного удару в грудну клітку, спричинивши цим легкі тілесні ушкодження у вигляді саден на правій щоці, на шиї справа і зліва, на поверхні грудної клітки та синця на правому стегні.
Апеляційний суд Черкаської області ухвалою від 17 липня 2019 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого  ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 –  без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування вироку та ухвали в частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, і закриття  кримінального провадження в цій частині за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи свою вимогу, засуджений вказує, що всі матеріали кримінального провадження сфабриковані проти нього.
Крім того, наголошує на тому, що у кримінальному провадженні стосовно нього не було належним чином призначено прокурора/групу прокурорів, а також слідчого/групу слідчих із самого початку розслідування кримінального провадження. Разом із тим відзначає, що постанови про призначення прокурора/групи прокурорів, а також слідчого/групи слідчих відсутні в матеріалах кримінального провадження та не були досліджені судом першої інстанції.Зазначає, що всупереч вимогам статті 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК)суди першої та апеляційної інстанцій  належно не перевірили доводівсторони захисту щодо наведених, на думку засудженого, порушень. 
Разом із тим відзначає, що в матеріалах кримінального провадження немає постанови про призначення судово-медичної експертизи за фактом спричинення тілесних ушкоджень  ОСОБА_8 та первинного документа, на підставі якого зроблено вказану експертизу – акта від 22 березня 2013 року № 48. 
За твердженням ОСОБА_7 ,  його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК недоведена, не здобуто та не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про вчинення ним злочину. 
Позиції учасників судового провадження 
Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні висловив доводи на підтримання касаційної скарги засудженого.
Прокурор ОСОБА_5 під час касаційного розгляду зазначила про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанції і призначення нового розгляду в цьому суді.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження,  перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку. 
Ухвала апеляційного суду – це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною і обґрунтованою.
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Кримінальним процесуальним законом передбачено, що  рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Крім додержання цих вимог, у судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені  в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Частиною 2 ст. 419 КПК визначено, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Цих вимог кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції не дотримався. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, з апеляційною скаргою на вирок районного суду звернувся, крім прокурора, також захисник ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_9 , зокрема ставив питання про скасування вироку в частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також вимагав провадження  закрити. Захисник заперечував встановлені фактичні обставини і стверджував про те, що суд, незважаючи на його вимогу, безпосередньо не дослідив постанову про призначення судово-медичної експертизи і акт від 22 березня 2013 року № 48, унаслідок чого висновок судово-медичної експертизи має бути визнаний недопустимим, а ОСОБА_7 невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК. Повідомляв, що всупереч КПК не було належним чином призначено прокурора/групи прокурорів, а також слідчого/групи слідчих з самого початку розслідування кримінального провадження, відповідно вказані постанови відсутні в матеріалах судової справи та не були досліджені судом першої інстанції. Разом із тим зазначав, що ці доводи сторони захисту жодним чином не згадуються у вироку, що тягне за собою визнання всіх доказів у справі недопустимими, оскільки вони зібрані не уповноваженими на те законом особами. 
Тобто, обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, ОСОБА_6 навів конкретні доводи, які мав ретельно перевірити апеляційний суд.
Як убачається з апеляційної скарги захисника, основними його доводами є відсутність постанови про призначення судово-медичної експертизи за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 і акта від 22 березня          2013 року № 48, а також  те, що відсутні постанови про призначення групи прокурорів та слідчих. 
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження щодо                          ОСОБА_7 встановлено, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу сторони захисту, не навів в ухвалі суті всіх зазначених апелянтом доводів, ретельно не перевірив їх, не надав відповідей на викладені в апеляційній скарзі доводи і не мотивував належним чином свого рішення про залишення скарги без задоволення.  
Разом із тим згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК у резолютивній частині ухвали апеляційного суду має бути зазначено висновок суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на розгляді апеляційного суду, крім скарг прокурора і захисника ОСОБА_6 , була і скарга обвинуваченого ОСОБА_7 (т. 4, а. п. 61–63), що підтверджується ухвалою про відкриття апеляційного провадження (т. 4, а. п. 65) та ухвалою про закінчення підготовки та призначення апеляційного розгляду за вказаною апеляційною скаргою (т. 4, а. п. 67).
З ухвали апеляційного суду випливає, що предметом розгляду були лише апеляційні скаргипрокурора та захисника ОСОБА_6 .
Таким чином, під час розгляду кримінального провадження№11-кп/793/417/19 (справа № 698/736/13-к) поза увагою апеляційного суду залишилася апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 і в резолютивній частині ухвали рішення щодо неї не приймалося.
Врахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що вказані порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними і такими, що перешкодили апеляційному суду повно та всебічно розглянути матеріали кримінального провадження й постановити законне та обґрунтоване рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
З урахуванням наведеного касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду – скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно усунути наведені недоліки та постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 – скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,                         є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3